Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-901/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Szabó-Tasi Katalin
Az eljárás megindulása
Panaszos a fővárosi Uzsoki Utcai Kórház eljárását sérelmezve fordult Hivatalomhoz, hozzátartozója halálesete kapcsán. Sérelmezte, hogy a kórház munkatársainak mulasztása miatt nem lehetett hozzátartozójával utolsó óráiban. Felzaklatta, hogy az elhalálozás tényét ő fedezte fel, amikor látogatóba ment hozzá, illetve azt is, hogy a beteget – halálának felfedezése (2011. november 1-jén délután 4 óra) előtt – utoljára reggel látta orvos. Kifogásolta továbbá, hogy a beteg állapotának rosszabbodásakor nem értesítették – annak ellenére, hogy a közelben lakik –, holott elérhetőségüket megadták, illetve az a beteg éjjeli szekrényén is megtalálható volt. 
A beadvány alapján a jogbiztonság követelményével és az emberi méltósághoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja miatt az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 18. § (1) bekezdése alapján az ügyben vizsgálatot indítottam.
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint hatóság, ezen belül közszolgáltatást végző szerv tevékenysége vagy mulasztása alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár, azaz visszásságot okoz. Az eljárás előfeltétele a beadványt tevő személy részéről a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségek – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – kimerítése, de az eljárásnak akkor is helye van, ha a jogorvoslati lehetőséget a panaszos számára nem biztosítottak.
Az Ajbt. 18. § (2) bekezdésének a) pontja meghatározza a közszolgáltatást végző szerv fogalmát, eszerint ennek minősül – függetlenül attól, hogy milyen szervezeti formában működik – minden az állami vagy önkormányzati feladatot ellátó, illetve e feladat ellátásában közreműködő szerv. Az Ajbt. 18. § (2) bekezdésével összhangban az ombudsmani gyakorlat egyértelműen a közszolgáltatást végző szervek fogalomkörébe tartozónak tekinti az egészségügyi intézményeket, ezen belül a kórházakat, amelyekre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Ajbt. hatásköri szabályai értelmében – értelemszerűen kiterjed.
A vizsgálat során az Ajbt. 21. § (1) bekezdése alapján a kórház igazgatójától tájékoztatást kértem a beadványban felvetettekkel kapcsolatos jogi álláspontjáról, valamint az üggyel összefüggésben eddig megtett vagy megtenni kívánt intézkedéseiről.

Az érintett alapvető jogok és követelmények
A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”];

Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait.
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország – továbbra is – független, demokratikus jogállam Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is.

Az emberi méltósághoz való jog [Alaptörvény II. cikk: „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz […].” 

Álláspontom szerint az Alaptörvénnyel kapcsolatban továbbra is irányadó az alkotmánybírósági értelmezése, amely kimondja, hogy az emberi méltósághoz való jog minden ember veleszületett joga. A korábban irányadó és az Alaptörvény hatályba lépését követően is hivatkozási pontot jelentő alkotmánybírósági gyakorlat kiemeli, hogy az emberi méltósághoz való jog az ún. általános személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinthető. A modern alkotmányok, illetve alkotmánybírósági gyakorlat az általános személyiségi jogot különféle aspektusaival nevezik meg: pl. a személyiség szabad kibontakoztatásához való jogként, az önrendelkezés szabadságához való jogként, általános cselekvési szabadságként, avagy a magánszférához való jogként. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható.

A megállapított tényállás
1. A panaszos arról számolt be, hogy férjét tizenegy napig ápolták az Uzsoki Utcai Kórházban (a továbbiakban: kórház), amely idő alatt a hozzátartozók folyamatosan látogatták. Utoljára 2011. október 31-én este hat órakor tartózkodott bent fia a későbbi elhunytnál. A panaszos 2011. november 1-jén délután négykor látogatta meg férjét, akinek „az orrába oxigén, és szájába tápszonda vezetékek voltak kötve. Szeme csukva volt, és hiába szólítottuk, nem reagált. A kórteremben egyedül volt, nővért nem láttam sehol, így kiszaladtam a folyosóra, és kiabáltam, hogy valaki hívja az ügyeletes orvost. Kis idő múlva az ügyeletes […] jött, és megállapította, hogy elhunyt”. Ezt követően lehetőségük nyílt a kórteremben elbúcsúzni az elhunyttól, de már akkor is felzaklatta, hogy a kórház személyzetének – álláspontja szerinti empatikus és emberi – mulasztása miatt nem lehetett férjével annak utolsó óráiban.

2. Megkeresésemre adott válaszában a kórház igazgatója elsősorban arról tájékoztatott, hogy a hozzátartozó a haláleset után semmilyen panasszal nem élt a kórház vagy annak dolgozói eljárása kapcsán. Megkeresésemre az igazgató vizsgálatot rendelt el, és annak eredményéről tájékoztatott. A panaszolt eseménnyel összefüggésben meghallgatta az ügyeletes főorvost, a főnővért, a főnővér-helyettest, három szakápolót és a pathológus főorvost. A beteg orvosi ellátásával és egészségügyi állapotával kapcsolatos álláspont szerint a beteg általános állapota lassan, folyamatosan romlott, november elsején reggel komplex laboratóriumi vizsgálatát, vénabiztosítást, oxigénadást, szonda levezetését, továbbá antibiotikum adását rendelték el. 
Az egészségügyi személyzet előadása szerint november elsején a hozzátartozók látogatásának kezdetén a beteg még életben volt, az ügyeletes orvos a terminális állapot konstatálása mellett EKG-t készített, de időközben a beteg exitált. Ekkor az elhunyt fia az egyik nővért azzal fenyegette meg, hogy vízbe fojtja, és a falba csapott, az özvegy pedig az elhunyt újraélesztésének elmulasztását kérte számon, az ügyeletes orvoson. Az elhunyt fia kifejezetten kérte a boncolás elengedését, és aláírásával igazolta, hogy a gyógykezeléssel, ellátással kapcsolatban nem merül fel kifogása.
A beteget naponta kétszer látogató hozzátartozók és az egészségügyi személyzet között az igazgató jelentése szerint a kapcsolat jó volt, és semmi nem utalt arra, hogy kommunikációs zavar lett volna. A vizsgálat szerint a hozzátartozók a beteg halálakor jelen voltak.

A vizsgálat megállapításai
1. Megkeresésem során derült fény arra, hogy a panaszos a kórházon belüli jogorvoslatot nem vette igénybe, sem az elhunytat ellátó osztályokon, sem pedig a betegjogi képviselőnél nem tett panaszt. Az Ajbt. 28. § (1) bekezdésében foglaltak alapján, valamint arra tekintettel, hogy tájékoztatást kérő levelem hatására a kórház vizsgálatot folytatott le, és annak eredményét rendelkezésemre bocsátotta, a vizsgálat során feltártakat jelentésemben összegzem. [Az Ajbt. 28. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa az általa lefolytatott vizsgálatról jelentést készít, amely tartalmazza a feltárt tényeket és az ezeken alapuló megállapításokat és következtetéseket.]
2. Az elhunyt gyógykezelésére vonatkozó információk elemzése nem tartozik ombudsmani hatáskörbe, az orvos-szakmai szakkérdés, ezért a kórháztól kapott tájékoztatást ebben a vonatkozásban kritikai elemzés nélkül kezeltem és építettem be jelentésembe.
Azzal kapcsolatban, hogy az elhunytat halála napján mikor részesítették a gyógyszeres kezelésben, illetve egyéb vizsgálatokban, illetve hogy milyen ápolásban részesült, nem áll rendelkezésemre adat. A megfelelő információ hiányában nem igazolható, de nem is cáfolható a hozzátartozó azon állítása, hogy reggeltől kezdve az elhunyt nem részesült semmilyen ellátásban. Az ellentétes álláspontok közötti ellentmondás feloldása egyébként az alapvető jogok biztosa számára rendelkezésre álló vizsgálati eszközökkel nem is lehetséges. Mindemellett az elhunyt hozzátartozója írásban jelezte, hogy az ápolással, kezeléssel összefüggésben nincs panasza. Megállapításaim során tehát a panasznak a beteg ellátásával kapcsolatos részeire nem tértem ki.
A kórházban külön szabályzat szól a gyógyíthatatlan betegek és haldoklók ellátásáról, amelynek előírásai megfelelnek az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) előírásainak és emellett humánus szellemben fogalmazzák meg az egészségügyi személyzettől ilyenkor elvárt és etikusnak tekintett magatartásformákat. A szabályzatban hangsúlyt kap az is, hogy a haldoklót lehetőség szerint ne hagyják magára és hogy a betegnek joga, hogy méltóságteljesen haljon meg, illetve elismeri a haldokló igényét családtagjai körében történő búcsúzására.
Álláspontom szerint a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével nem minősül ellentétesnek az, ha az erre jogosult szerv nem alkot meg egy olyan tartalmú szabályt, amelyre magasabb szintű norma egyébként nem kötelezi.
Az I. sz. Belgyógyászat Kardiológia Osztály Működési rendjét tartalmazó szabályzat 6.5. pontja szól a betegjogokról és a tájékoztatásról. A részletes szabályzat utolsó bekezdése a beteg hozzátartozójának értesítéséről rendelkezik, és előírja, hogy milyen esetekben és milyen módon, továbbá hogy kinek kell a beteg hozzátartozóját értesíteni. A szabályzat szerint továbbá „A beteg hozzátartozóját telefonon vagy távirati úton haladéktalanul köteles a kezelő orvos, ügyeletes orvos értesíteni. Ha a beteg felvételéről hozzátartozóját bármilyen okból értesíteni nem képes, és erre az osztály felkéri, vagy ha erről nyilatkozni nem tud. Ha a beteget más intézetbe áthelyezik és a beteg erről hozzátartozóját értesíteni nem tudja, és erre az osztályt felkéri. Ha a beteg meghal.”
A szabályzatnak ez az idézett részlete – bár több helyen nyelvhelyességi hibákat tartalmaz, ami értelmezési kérdéseket vethet fel – egyértelmű abban a tekintetben, hogy a kezelő orvos vagy az ügyeletes orvos köteles értesíteni a beteg hozzátartozóját telefonon vagy távirati úton a beteg halála esetén. Pontosabb lenne a szabályzat, ha úgy fogalmazna, hogy ha a beteg „meghalt”, mindemellett azonban arra az esetre, amikor a beteg állapota visszafordíthatatlanná válik, azaz amikor haldoklik, a szabályzat nem ír elő értesítési kötelezettséget. Ilyen kötelezettséget magasabb szintű szabály, jogszabály sem fogalmaz meg, sőt, azt sem teszi kötelezővé, hogy ilyen tárgyú szabályt alkosson egy adott intézmény.
Álláspontom szerint életszerűtlen volna annak az előírása, hogy a fekvőbeteg-osztály munkatársai valamennyi állapotrosszabbodás esetén (azonnal) értesíteni kellene a hozzátartozókat, hiszen ez a kórház általános gyógyító-ápoló funkciójától vonna el energiát.
Természetesen abban az esetben, amikor az orvos egyértelműsíteni tudja, hogy a beteg állapota visszafordíthatatlanul romlik, azaz a beteg haldoklik, az általános együttműködési kötelezettség – továbbá a beteg emberi méltósághoz való jogának, a kapcsolattartáshoz való jogának érvényesülésének elősegítése – jegyében elvárható és indokolt, hogy értesítsék a hozzátartozókat. A vizsgált esetben azonban egyértelműen nem erről a helyzetről volt szó, a beteget nem haldoklóként kezelték, hanem állapotfenntartó, állapotjobbító kezelésben részesítették, amely ellenére sajnálatosan elhunyt.
 Megállapítom azt is, hogy – annak ellenére, hogy feltételezhetően mind az elhunyt, mind pedig a hozzátartozók számára humánusabb lett volna, ha a család jelen van a haldoklás alatt – az emberi méltósághoz való jogot a kórház nem sértette meg azzal, hogy a beteg állapotrosszabbodása esetén nem értesítette azonnal a hozzátartozókat. 
Tekintettel azonban a kérdés jelentőségére, illetve a haldokló betegek számára elengedhetetlen egészségügyi szolgáltatásokra, továbbá a kórházak részéről a hozzátartozókat érintő kötelezettségekre, fontos felhívni a figyelmet a betegjogok, így a haldokló beteget megillető jogok mindenkori érvényesítésének fontosságára.

Intézkedéseim
Tekintettel arra, hogy a jelentésemben alkotmányos joggal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg, kezdeményezéssel sem kívánok élni.

Budapest, 2012. március 6.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.