Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-826/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Garaguly István
Az eljárás megindulása
A panaszos beadvánnyal fordult a jövő nemzedékek országgyűlési biztosához, amely szerint a légszennyező pontforrásokra a jogszabályban megállapított általános technológiai kibocsátási határértékekhez képest, a hatályos jogi szabályozás a biomassza erőművekre vonatkozóan egyes légszennyező anyagok tekintetében, magasabb technológiai kibocsátási határértékeket állapít meg, amely környezetvédelmi, levegővédelmi szempontból álláspontja szerint aggályos.
A beadványban foglaltak alapján felmerült az egészséges környezethez való jog, a testi és lelki egészséghez való jog, valamint a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményének sérelme, ezért a vizsgálatot az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) 18. § (4) bekezdése és 20. §. (1) bekezdései alapján hivatalból folytattam, tekintettel arra, hogy a beadványban felvetett, a jogi szabályozással összefüggő visszásság természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érinti. 
A vizsgálat során az Ajbt. 21. § (1) bekezdés a) pontja szerint tájékoztatást kértem a vidékfejlesztési minisztertől. 

Az érintett alkotmányos jogok
– A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: „Magyarország független, demokratikus jogállam.” [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés]
– A testi és lelki egészséghez való jog: „Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez.” E jog „érvényesülését Magyarország […] a környezet védelmének biztosításával segíti elő.” [Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdés]
– Az egészséges környezethez való jog: „Magyarország elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez.” [Alaptörvény XXI. cikk (1) bekezdés]

Alkalmazott jogszabályok
– A környezetvédelem általános szabályairól szóló 1995. évi LIII. törvény (Kvt.)
– A levegő védelméről szóló 306/2011. (XII. 23.) Korm. rendelet (Lr.)
A levegőterheltségi szint határértékeiről és a helyhez kötött légszennyező pontforrások kibocsátási határértékeiről szóló 4/2011. (I. 14.) VM rendelet (VMr.)
– A 140 kWth és az ennél nagyobb, de 50 MWth –nál kisebb névleges bemenő hőteljesítményű tüzelőberendezések légszennyező anyagainak technológiai kibocsátási határértékeiről szóló 23/2001. (XI. 23.) KöM rendelet (KöMr.)

A megállapított tényállás
A VMr. 6. mellékletében foglalt az „Általános technológiai kibocsátási határértékek”, valamint a KöMr. 1. mellékletében a „Szilárd tüzelőanyaggal üzemeltetett tüzelőberendezések technológiai kibocsátási határértékei” adatainak összevetésével az alábbi tényállást állapítottam meg.
A NOx(2) tekintetében a VMr. 6. melléklete szerinti általános technológiai kibocsátási határérték: 500 mg/m3 míg a KöMr. 1. mellékletében szereplő technológiai kibocsátási határérték ezen légszennyező anyag tekintetében 650 mg/ m3.
A SOx(2) tekintetében a VMr. 6. melléklete szerinti általános technológiai kibocsátási határérték 500 mg/m3, míg a KöMr. 1. mellékletében szereplő technológiai kibocsátási határérték alapesetben ugyanezen légszennyező anyag tekintetében 2000 mg/m3, vagyis az általános technológiai kibocsátási határértéknél négyszer nagyobb. 
A KöMr. ugyanezen mellékletében szereplő három speciális esetben:
1. Barnaszén tüzelés esetében 3000 mg/m3 – vagyis az általános technológiai kibocsátási határértéknél hatszor nagyobb;
2. Import szén tüzelése esetében 400 mg/m3 – vagyis az általánosnál technológiai kibocsátási határértéknél 100 mg/m3-al kisebb; 
3. Fa, faapríték és szilárd bio tüzelőanyag tüzelése esetében 1000 mg/m3 – vagyis az általános technológiai kibocsátási határértéknél kétszer nagyobb. 
A vidékfejlesztési miniszter vizsgálatom során adott tájékoztatása szerint vannak olyan technológiák, melyek esetében az általánosan meghatározott kibocsátási határértékek a legjobb elérhető technológia alkalmazásával sem tarthatóak. Ezekben az esetekben szükséges meghatározni technológiai kibocsátási határértéket. A 4/2011. (I. 14.) VM rendelet 7. melléklete tartalmazza az adott technológiákra érvényes kibocsátási határértékeket.
Azon technológiák esetén, amelyek eljárás specifikus technológiai határértéket igényelnek és számos létesítményben alkalmaznak, miniszteri rendeleti szinten szabályozzák a technológia specifikus kibocsátási határértékeket: 
– 32/1993. (XII. 23.) KTM rendelet a helyhez kötött földgázüzemű gázmotorok technológiai kibocsátási határértékeiről; 
– 7/1999. (VII. 21.) KÖM rendelet a 140 kWi, és az ennél nagyobb, de 50 MWh-nál kisebb bemenő hőteljesítményű, helyhez kötött gázturbinák légszennyező anyagainak technológiai kibocsátási határértékeiről; 
– 10/2001. (IV.19.) KÖM rendelet az egyes tevékenységek és berendezések illékony szerves vegyület kibocsátásának korlátozásáról; 
– 23/2001. (XI. 13.) KőM rendelet a 140 kW és az ennél nagyobb, de 50 MW-nál kisebb névleges bemenő hőteljesítményű tüzelőberendezések légszennyező anyagainak technológiai kibocsátási határértékeiről; 
– 3/2002. (II. 22.) KöM rendelet a hulladékok égetésének műszaki követelményeiről, működési feltételeiről és a hulladékégetés technológiai kibocsátási határértékeiről; 
– 10/2003. (VII. 11.) KvVM rendelet az 50 MW és annál nagyobb névleges bemenő hőteljesítményű tüzelőberendezések működési feltételeiről és légszennyező anyagainak kibocsátási határértékeiről.
A 140 kW és az ennél nagyobb, de 50 MWg-nál kisebb névleges bemenő hőteljesítményű tüzelőberendezések légszennyező anyagainak technológiai kibocsátási határértékeiről szóló 23/2001. (XI. 23.) KÖM rendeletet az akkor hatályos német szabályozás alapján, szakértők bevonásával alkották, mivel a 140 kWg és az ennél nagyobb, de 50 MW-nál kisebb névleges bemenő hőteljesítményű tüzelőberendezésekre vonatkozóan nincsen egységes Európai Uniós szabályozás. A fentieken túl a miniszter tájékoztatott arról is, hogy a levegő védelméről szóló 306/2010. (XII. 23.) Korm. rendelet 22. § (3) szerint a környezetvédelmi és természetvédelmi felügyelőség a levegőtisztaság-védelmi engedély kiadásakor „a légszennyezettségi határérték betarthatósága érdekében, a jogszabályban előírt kibocsátási határértéknél szigorúbb kibocsátási határértéket is előírhat”, amennyiben az adott helyen a levegő alapterheltsége ezt megköveteli.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg.
Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat.
Az Ajbt. 37. §-a alapján, ha az alapvető jogok biztosa álláspontja szerint a visszásság valamely jogszabály vagy közjogi szervezetszabályozó eszköz felesleges, nem egyértelmű vagy nem megfelelő rendelkezésére, illetve az adott kérdés jogi szabályozásának hiányára vagy hiányosságára vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében javasolhatja a jogalkotásra vagy a közjogi szervezetszabályozó eszköz kiadására jogosult szervnél jogszabály vagy közjogi szervezetszabályozó eszköz módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását, illetve a jogszabály előkészítőjénél jogszabály előkészítését.
Az Ajbt. 2. § (2) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva az alapvető jogok biztosa akkor is javaslatot tehet az alapvető jogokat érintő jogszabályok módosítására, megalkotására, ha nem állapított meg azokkal összefüggésben visszás hatósági jogalkalmazást.

II. Az alapjogok tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Követve a fenti gyakorlatot, míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontot nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait. Mindezt alátámasztandó, az Alkotmánybíróság a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.
1. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam. Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel megállapította, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – és elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. [Lásd: 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.] Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből adódó alapvető követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket. [Ld. 56/1991. (XI. 8.) AB határozat, ABH 1991, 454., 456.] Az Alkotmánybíróság több határozatában is megállapította, hogy az állam csak akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. [30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167, 178.] Az Alkotmánybíróság azt is vizsgálta, hogy a korlátozás valóban képes-e szolgálni a legitim jogalkotói célt. A cél és az eszköz közötti összefüggés fennállása elengedhetetlen ahhoz, hogy a jogszabály ne legyen önkényes, hiszen az önkényesség biztosan sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében foglalt jogállamisághoz fűződő jogbiztonság tételét. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint tehát az alapjog-korlátozás alkotmányosságának feltétele, hogy a szükségesség, alkalmasság és arányosság követelménye együttesen fennálljon.
Az alapvető jog korlátozása csak ultima ratio, végső eszköz a jogalkotó kezében céljai eléréséhez: „Egy alapvető jog korlátozásának alkotmányosságához azonban nem elég, hogy egy másik alapvető jog és szabadság érvényesítése és védelme érdekében történik. Az állam csak akkor nyúlhat az alapvető jog korlátozásának végső eszközéhez, ha a másik jog védelme vagy érvényesülése semmilyen más módon nem érhető el, és a korlátozás csak olyan mértékű lehet, amennyi ehhez feltétlenül szükséges”. [2/1990. (II. 18.) AB határozat.]
Az alapvető jogok korlátozásának alkotmányosságát az alkotmánybírósági és – ennek nyomán – az ombudsmani gyakorlat is az ún. szükségességi-arányossági teszt alkalmazásával ítéli meg. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az állam (ide értve az önkormányzatot is) akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog vagy szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. [Lásd 56/1994. (XI. 10.) AB határozat, ABH 1994, 312, 313.] Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy valamely alkotmányos érték érvényesülése vagy védelme érdekében történik, hanem a korlátozásnak meg kell felelnie az arányosság követelményének, az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyenek egymással. A jogalkotó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni.
2. Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése szerint mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez. E jog érvényesülését Magyarország – egyebek mellett – a környezet védelmének biztosításával segíti elő. Az Alaptörvény XXI. cikk (1) bekezdése alapján Magyarország elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez.
Az Alkotmánybíróság 28/1994. (V. 20.) számú határozatában megállapította, hogy a környezethez való jog jelenlegi formájában nem alanyi alapjog, de nem is pusztán alkotmányos feladat vagy államcél, amelynek megvalósítási eszközeit az állam szabadon választhatja meg, hanem elsősorban önállósult és önmagában vett intézményvédelem, azaz olyan sajátos alapjog, amelynek az objektív, intézményvédelmi oldala túlnyomó és meghatározó. Így az e joggal kapcsolatos kérdéseket túlnyomó részt az állami szervek környezetvédelmi intézkedések tételére vonatkozó kötelessége oldaláról kell vizsgálni, nem pedig az egyes embereket a konkrét helyzetben megillető jogosultságok oldaláról. Az állam környezetvédelemre vonatkozó kötelességei teljesítésének garanciáit emeli az alapjogok szintjére. E jog sajátosságai folytán mindazokat a feladatokat, amelyeket másutt alanyi jogok védelmével teljesíti az állam, itt törvényi és szervezeti garanciák nyújtásával kell ellátnia. 
Az Alkotmánybíróság fenti határozata alapján az állam nem élvez szabadságot abban, hogy a környezet állapotát romlani engedje, vagy a romlás kockázatát megengedje. A környezethez való jog tárgyából és dogmatikai sajátosságából az következik, hogy a természetvédelem jogszabályokkal biztosított szintjét az állam nem csökkentheti, kivéve, ha ez más alkotmányos jog vagy érték érvényesítéséhez elkerülhetetlen. A védelmi szint csökkentésének mértéke az elérni kívánt célhoz képest ekkor sem lehet aránytalan.
A környezethez való jog érvényesítése alkotmányosan megköveteli azt, hogy az állam – amíg jogi védelem egyáltalán szükséges – az elért védelmi szinttől csakis olyan feltételekkel léphessen vissza, amikor alanyi alapjog korlátozásának is helye lenne. A környezethez való jog érvényesítése a védelem elért szintjének fenntartásán belül azt is megkívánja, hogy az állam a preventív védelmi szabályoktól ne lépjen vissza a szankciókkal biztosított védelem felé. Ettől a követelménytől is csak elkerülhetetlen szükségesség esetén, és csak arányosan lehet eltérni.

III. A vizsgálat érdemében
A Kvt. 4. § 25. pontja szerint kibocsátási határérték: a környezetnek vagy valamely elemének jogszabályban vagy hatósági határozatban meghatározott olyan mértékű terhelése, melynek meghaladása - a mindenkori tudományos ismeretek alapján - környezetkárosodást idézhet elő.
A Kvt. ugyanezen szakasz 28. pontja szerint az elérhető legjobb technika: a korszerű technikai színvonalnak, és a fenntartható fejlődésnek megfelelő módszer, üzemeltetési eljárás, berendezés, amelyet a kibocsátások, környezetterhelések megelőzése és – amennyiben az nem valósítható meg – csökkentése, valamint a környezet egészére gyakorolt hatás mérséklése érdekében alkalmaznak, és amely a kibocsátások határértékének, illetőleg mértékének megállapítása alapjául szolgál. 
A Kvt. 35. § (1) bekezdése szerint a környezeti elemek védelme, továbbá a környezetet veszélyeztető hatások elleni védelem érdekében – az e törvényben meghatározottak szerint – igénybevételi, kibocsátási, valamint szennyezettségi határértékeket kell megállapítani. A Kvt. ugyanezen szakasz (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az (1) bekezdés szerinti határértékek megállapítása során figyelembe kell venni a környezet tényleges és elérendő célállapotát is.
A Kvt. 88. § (2) bekezdése szerint kibocsátási határérték megállapítható: a) valamely termékre (termék határérték); b) valamely technológiára, vagy szennyezőanyagra jellemző kibocsátás mennyiségére (technológiai határérték; amely lehet kibocsátási koncentráció vagy anyagfelhasználás, termelés, energiatermelés mennyiségére vonatkozó fajlagos érték stb.) c) adott területen a szennyezőforrás által kibocsátható szennyezőanyag vagy energia mennyiségére (területi határérték); d) meghatározott területre vagy termelési ágra, szennyezőforrás csoportra vonatkozó összmennyiségben.
A Kvt. 89. § (1) bekezdés szerint a kibocsátási és igénybevételi határértékek megállapításánál a szennyezettségi határérték mellett figyelembe kell venni a környezet, illetve adott eleme pillanatnyi és célállapotát, valamint a leghatékonyabb megoldást, továbbá a külön jogszabályban meghatározott tevékenységek esetén az elérhető legjobb technikát. Bevezetésükkor biztosítani kell a szükséges és elégséges felkészülési időt. 
A Kvt. ugyanezen szakasz (3) bekezdése szerint a határértéket a miniszter – az érdekelt miniszterek egyetértésével kiadott – rendeletben, vagy rendeletben meghatározott esetekben a környezetvédelmi hatóság állapítja meg.
A Kvt.-nek az emissziókra, a szennyezőforrások felőli védelemre vonatkozó szabályozási rezsimje kiegészül a Lr.-nek a levegő szennyezettségi állapota (immisszió) felőli védelmére irányuló szabályozásával. 
A Lr. 2. § 9. pontja szerint egészségügyi határérték: az emberi egészségre gyakorolt káros hatások elkerülése, megelőzése vagy csökkentése céljából, a tudományos ismeretek alapján meghatározott, tartós egészségkárosodást nem okozó levegőterheltség szintje.
A helyhez kötött pontforrások kibocsátására, valamint ezzel összefüggésben az elérhető legjobb technikára a felügyelőségek által előírható követelményekre irányadóan az Lr. 7. §-a tartalmazza az egészségügyi határérték betartása érdekében a helyhez kötött pontforrás kibocsátási határértékének felügyelőség általi előírásához kapcsolódó részletes szabályozást. Ezek között a Lr. 7. § (2) bekezdése szerint „A levegővédelmi követelmények az elérhető legjobb technika alapján állapíthatók meg.” Az Lr. 7. § (3) bekezdése pedig úgy rendelkezik, hogy „Amely légszennyező forrásnál az elérhető legjobb technikával nem biztosítható az egészségügyi határértékek betartása, az elérhető legjobb technikánál szigorúbb követelményeket kell meghatározni.” 
A Lr. 22. § (3) bekezdésének rendelkezése szerint a felügyelőség a légszennyezettségi határérték betarthatósága érdekében, a jogszabályban előírt kibocsátási határértéknél szigorúbb kibocsátási határértéket is előírhat – ha az immisszió megfelelő szintjének betarthatósága érdekében az szükséges.
A Kvt. emissziós- és az Lr. immissziós szempontú levegővédelmi szabályozása tehát nem szétválasztott, hanem a környezetvédelmi felügyelőségek előtti, egyedi közigazgatási eljárásokban szorosan, az alapvető védelmi cél érvényesülését segítve, a Kvt. 89. § (3) bekezdése, az Lr. 7. §-a és 22. § (3) bekezdése alapján összekapcsolódik.  
Meg kell említenem, hogy az Lr. 6. §-a úgy rendelkezik, hogy az egészségügyi határérték, a riasztási küszöbérték, a tájékoztatási küszöbérték, a tűréshatár, a célérték, valamint a kritikus szint értékei a környezet-egészségügyi és környezetvédelmi, illetve az egyéb szakterületeken folyó tudományos kutatások legújabb adatai és a méréstechnika területén elért eredmények figyelembevételével a levegőterheltségi szint határértékeiről és a helyhez kötött légszennyező pontforrások kibocsátási határértékeiről szóló jogszabályban kerülnek megállapításra és legalább háromévenként felülvizsgálatra. 
Az Lr. 6. §-ában foglalt immissziós határértékekre megállapított rendelkezés ugyanakkor az emisssziós kibocsátási határértékek felülvizsgálatára nem állapít meg a jogalkotó számára kötelezettséget.
Az Európai Uniós szabályozásban a környezeti levegő minőségéről és a Tisztább levegőt Európának elnevezésű programról szóló 2008/50/EK Irányelv nem állapít meg olyan kibocsátási határérték-kritériumot, amely objektíve, az immissziós szinttől függetlenül maximálná, vagy korlátozná azt, hogy a Kvt. 88. § (3) bekezdése alapján a vizsgálattal érintett SOx-ra és NOx-ra az egyes technológiákhoz kapcsolódóan milyen technológiai kibocsátási határértékek állapíthatóak meg.
A megújuló energiaforrásból előállított energia támogatásáról, valamint a 2001/77/EK és a 2003/30/EK irányelv módosításáról, és azt követő hatályon kívül helyezéséről szóló 2009/28/EK Irányelv preambulumának (65)-(87) pontjai, továbbá 17-19. cikkei a biomasszára vonatkozóan a fenntarthatósági számítási kritériumokat klímavédelmi szempontból, az üvegházhatású gázkibocsátás csökkentése érdekében határozzák meg. 
Az érintett szennyezőanyagok (NOx és SOx) nem üvegházhatású gázok, ezért a kibocsátási határértékekre vonatkozó szabályozás vizsgálatát nem indokolt kiterjeszteni az egészséges környezethez való alapvető jognak az általános környezetvédelem levegővédelmi szabályozásán túl a klímavédelem speciális intézményvédelmi garanciái és szempontrendszere alapján való vizsgálatra.
A kibocsátási határértékekre vonatkozóan hangsúlyozni kell, hogy a Kvt. általános szabályozása szerint a kibocsátási határértékek Kvt. 88. § (3) bekezdése szerinti megállapításának két alapvető szempontja van: 
1. a környezet alap és célállapota, valamint
2. az egyes, adott technológiához kapcsolódóan az elérhető legjobb technika (BAT) kritériuma. 
A Kvt. 88. § (2) bekezdés b) pontja szerint – ahogyan a miniszter részemre küldött tájékoztatásában is utalt rá – a légszennyező pontforrások kibocsátási határértékei technológiai határértékek, vagyis nem szennyezőanyagonként, hanem adott technológiákhoz rendelten, a kibocsátott szennyezőanyagokra vonatkozóan állapítja meg a miniszter azokat a Kvt. 89. § (3) bekezdése alapján. 
A kibocsátási határértékek megállapításának legfőbb szempontja a környezeti levegő általános tényleges és elérendő állapota mellett az, hogy adott technológiák szerinti elérhető legjobb technika milyen kibocsátási határértékek betartását teszik lehetővé anélkül, hogy a megállapított kibocsátási határértékek megtartása mellett a Kvt. 4. § 25. pontja szerinti alapvető védelmi cél sérülne, és környezetkárosodás következhetnék be.
Az Alkotmánybíróság a KöMr. 5. § a) pontjának „eljárásspecifikus” szövegrésze és 6. mellékletének alkotmányellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasító 286/B/2008. AB határozatában megállapította, hogy az általános technológiai kibocsátási határértékektől különböző „eljárásspecifikus technológiai határértékek (..) az adott technológia és az azokhoz kapcsolódó elérhetõ legjobb technika szintjének figyelembevételével kerültek megállapításra. Ez indokolja azt, hogy ugyanarra a szennyezőanyagra az egyes tevékenységek (technológiák) esetében eltérő határértékek kerültek.”
Ugyanezen határozatában állapította meg az Alkotmánybíróság azt is, hogy „A kibocsátási határértékek megállapítására minden esetben úgy kerül sor, hogy azok teljesítése esetén az immissziós határértékek túllépése ne következhessen be. Mindaddig tehát, amíg a légszennyező forrás üzemeltetése során betartják az eljárásspecifikus technológiai határértékeket, nem következhet be tartós egészségkárosodást okozó légszennyezettség sem.”
A vonatkozó jogi szabályozást alkotmányossági szempontból összefüggéseiben megvizsgálva megállapítottam, hogy a miniszter azzal, hogy a törvény Kvt. 89. § (3) bekezdésének felhatalmazása alapján rendeletében eltérő technológiákra állapított meg kibocsátási határértékeket, és ezek az értékek egyes szennyezőanyagok vonatkozásában különböznek, önmagában, illetve a Kvt. 89. § (3) bekezdésének az Lr. 7. §-a és 22. § (3) bekezdésével való összefüggésében nem sérti a kibocsátási határértékekre vonatkozó alapvető (immisszió)védelmi célt és nem okozza az egészséges környezethez való jog aránytalan korlátozását. 
A szükségesség, alkalmasság és arányosság követelménye együttes fennállásának vizsgálatához az egészséges környezethez való alapvető jognak sajátos „karakteréből” adódóan szorosan hozzátartozik annak vizsgálata is, hogy a hatályos szabályozás az Alkotmánybíróság fentebb idézett határozatában a védelmi szinttől való visszalépés tilalma (a nemzetközi környezetjogi szakirodalomban a non-regression principle) alapelvébe nem ütközik-e, és a jogszabályok ebből a szempontból nem okoznak-e, vagy okozhatnak-e az egészséges környezethez való alapvető joggal összefüggő sérelmet, visszásságot.
Megállapítottam, hogy az általános technológiai kibocsátási határértékek tekintetében a korábbi, a levegőterheltségi szint határértékeiről és a helyhez kötött légszennyező pontforrások kibocsátási határértékeiről szóló 14/2001. (V. 9.) KöM-EüM-FVM rendelet előírásaihoz képest a jelenleg hatályos VMr. nem valósít meg olyan szabályozást a kibocsátási határértékek tekintetében, amely a védelmi szinttől való visszalépés tilalmába ütköző lenne, hanem fenntartotta a panasszal érintett kibocsátási határértékek vonatkozásában a védelmi szintet. Meg kell jegyeznem, hogy a hatályos Lr. a korábbi 21/2001. (II. 14.) Korm. rendelet védelmi szintjéhez képest (például a PM2,5 szállópor tekintetében) jelentős előrelépést valósít meg. 
A KöMr. szabályozását megelőzően nem volt olyan jogszabály, amely alapján a védelmi szinttől való visszalépés tilalmába ütközés vizsgálata lehetséges volna.
Fentiekből következően megállapítottam, hogy a hatályos jogszabályok nem tartalmaznak olyan szabályozási elemet, amellyel jelenleg hatályosan az egészséges környezethez való alapvető joggal összefüggésben a védelmi szinttől való visszalépés tilalmába ütköző szabályozás valósulna meg.
Egyebekben megállapítottam, hogy az Alaptörvény 30. cikkében, valamint az Ajbt. 1. és 2. §-aiban foglalt feladat- és hatásköröm alapján nincsen lehetőségem a biomassza erőműveknek az általános technológiai kibocsátási határértékektől részben eltérő kibocsátási határértékeire vonatkozó, a jogszabályban foglalt adatoknak és értékeknek a jogi szabályozás alapjogi vonatkozásain túli, a kibocsátási határértékek technológiai megalapozottságára is kiterjedő vizsgálatára.

Intézkedésem
Figyelemmel arra, hogy vizsgálatom során alapvető joggal összefüggő visszásságot nem tártam fel, azt külön intézkedés kezdeményezése nélkül zártam le.

Budapest, 2012. augusztus 9.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.