Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-3031/2011. számú ügyben

Előadó: dr. Ottrok Viktória
Az eljárás megindítása
A panaszos, kisigmándi sertéstelepén – vélhetően takarmányozási probléma következtében – elhullott állatok miatt a Komárom-Esztergom Megyei Mezőgazdasági Szakigazgatási Hivatal Élelmiszerlánc-biztonsági és Állategészségügyi Igazgatóságához fordult. Kérte az Igazgatóságot, hogy a takarmányból vegyenek mintát és ellenőrizzék azt, a hatóság ezt meg is tette, ám a mintavételt állításuk szerint az éves monitoring terv részeként kezelték, kizárva ezzel panaszost az ügyféli jogállásából.
Tekintettel arra, hogy a beadványban foglaltak alapján felmerült a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. §-ának (1) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján vizsgálatot indítottam. Az egyedi ügy alapos és körültekintő feltárása érdekében, felkértem a vidékfejlesztési minisztert a tényállás tisztázására és tájékoztatást kértem szakmai álláspontjáról.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek
-	A jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelménye, és a tisztességes eljáráshoz való jog: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.” (Alkotmány 2. § (1) bekezdés)
-	A jogorvoslathoz való jog: „A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.” (Alkotmány 57. § (5) bekezdés)

Alkalmazott jogszabályok
-	Az európai uniós csatlakozással összefüggő egyes törvénymódosításokról, törvényi rendelkezések hatályon kívül helyezéséről, valamint egyes törvényi rendelkezések megállapításáról szóló 2004. évi XXIX. törvény (Ptv.)
-	A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.)
-	Az élelmiszerláncról és hatósági felügyeletről szóló 2008. évi XLVI. törvény (Éltv.)

A megállapított tényállás
Panaszos a beadványában megírta, hogy kisigmándi sertéstelepén 2010 májusában 1340 hízójából 22 db elhullott. A sertésállományt kezelő állatorvos, az általa elvégzett kórboncolás során heveny gyomor-bélgyulladást állapított meg, amely takarmányozási problémára utal. Panaszos ezt telefonon jelezte a Komárom-Esztergom Megyei Mezőgazdasági Szakigazgatási Hivatal Élelmiszerlánc-biztonsági és Állategészségügyi Igazgatóságán (2011. január 1-je óta: Komárom-Esztergom Megyei Kormányhivatal Élelmiszerlánc-biztonsági és Állategészségügyi Igazgatóság) kérte, hogy telepén vegyenek mintát a takarmányból, sőt felvetette a közös mintavétel lehetőségét, de az igazgatóság azt nem tartotta indokoltnak.
Panaszos ezt sérelmezte, mivel a közigazgatási hatósági eljárás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) 57. § (5) bekezdése alapján ezt a lehetőséget biztosítani kellett volna a számára.
Panaszos a biztonság kedvéért 2010. június 1-jén szabályszerűen – a takarmányt előállító és tároló kft. gépkocsivezetője és a telep egy dolgozója kíséretében, a mintákat lezárva, dátumozva, a fent említett személyek aláírásával ellátva – bevizsgáltatta a mintát. A vizsgálat eredményeképpen megállapítást nyert, hogy a két mintában magas, 800-1000 ppb értékben volt vomitoxin.
Mindeközben az Igazgatóság ügyintézője a panaszos jelenléte nélkül vett mintát a kft. telephelyén tárolt takarmányból, szintén bevizsgáltatta, melynek eredményeképpen megállapították a takarmányban található káros anyagok mennyisége jogszabályban meghatározott határérték alatt van. Erről való értesülést követően panaszos a Komárom-Esztergom Megyei Kormányhivatalhoz fordult, amely vizsgálata során az eljárásban szabálytalanságokat észlelt, ezért további intézkedések megtétele érdekében továbbította a Vidékfejlesztési Minisztérium Élelmiszerlánc-felügyeleti és Agrárszakigazgatási Államtitkárságának, amely az ügyet átette a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező Mezőgazdasági Szakigazgatási Hivatalhoz.
Időközben a kormányhivatal arról tájékoztatta panaszost, hogy az ügyben eljáró hatóság arra hivatkozott, hogy panasza alapján az ellenőrzésre az éves monitoring terv módosításával, hivatalból került sor, így az ügyfél panasza és a hivatalból indult ellenőrzés egy eljárásban került elbírálásra. Mindez a kormányhivatal álláspontja szerint a vonatkozó jogszabályokkal nem teljes körűen összeegyeztethető, ennek tényleges megállapítására azonban a kormányhivatal nem rendelkezik hatáskörrel.
A Mezőgazdasági Szakigazgatási Hivatal vizsgálata során megállapította, hogy az eljáró hatóság a telefonon történt bejelentést – amely valójában mintavételre és annak bevizsgálására irányult – nem panaszként, vagy kérelemként kezelte, mert álláspontjuk szerint az kártérítési igényről szólt. Tájékoztatták panaszost arról, hogy kártérítési igényét polgári peres úton érvényesítheti, arra a hatóság nem rendelkezik hatáskörrel. A Hivatal felhívta panaszos figyelmét, hogy hasonló esetekben az a kialakult gyakorlat, hogy a takarmány előállító és a takarmány felhasználó, az általuk közösen vett minták vizsgálati eredményének ismeretében megegyezhetnek, vagy jogi útra terelhetik a vitát.
Jogilag lehetséges eljárás, hogy a hatóság vevői, felhasználói kérésre takarmánymintát vesz, de ebben az esetben a vett minták vizsgálatának díját, a vizsgálatot kérő fizeti, ha a vizsgálatok minőséghibát nem mutatnak ki. A Mezőgazdasági Szakigazgatási Hivatal álláspontja szerint panaszos bejelentését követően az eljáró hatóság ügyfélbarát módon, az éves monitoring terv terhére végezte a mintavételt.
Panaszos sérelmezi, hogy bejelentése nyomán elvégzett mintavételről értesítést nem kapott, az eljáró hatóságok egyetlen végzést vagy határozatot sem hoztak, így jogorvoslati joga sem volt. Továbbá sérelmezi azt is, hogy a mintavételt végző ügyintéző rokoni kapcsolatban áll a takarmányt előállító és tároló Kft. egyik tulajdonosával, megítélése szerint emiatt a Ket. 42. § (3) bekezdése alapján az ügy elintézésében nem vehetett volna részt. Erről szóló bejelentése tárgyában a hatóságtól nem kapott értesítést. [2004. év CXL. törvény 42. § (3) Az ügy elintézésében nem vehet részt az a személy, akitől nem várható el az ügy tárgyilagos megítélése.]
A vidékfejlesztési miniszter által a megkeresésemre küldött iratanyagban szerepel az igazgatóság által a Komárom-Esztergom Megyei Kormányhivatalnak az ügyről megküldött tájékoztató levele, amelyben az igazgató főállatorvos következőket írja. 
Az élelmiszerlánc-felügyeleti szerv az Éltv-ben meghatározott takarmányellenőrzési feladatainak az éves monitoring terv alapján tesz eleget. 2010. május 24-én, telefonon érkezett jelzés az Igazgatóság takarmányfelügyelőjéhez, miszerint a panaszosnál az állatokat elhullását a kezelő állatorvos véleménye alapján takarmányozási problémák okozhatták. Panaszos elmondta, hogy a takarmányt melyik cégtől szerzi be. A takarmányfelügyelő a telefonon kapott információk alapján a 2010. év II. negyedéves mintavételi terv szerint 2010. június hónapra tervezett hivatalbóli hatósági mintavétel időpontját előre hozta és 2010. május 25-én teljesítette. A takarmányfelügyelő nem értesítette előre az ellenőrzöttet, a helyszínre érkezéskor a jogszabályoknak megfelelően járt el.
A főállatorvos tájékoztatása szerint panaszos a telefonon történt bejelentést megelőzően felvette a kapcsolatot az igazgatóság Komáromi Kerületi Főállatorvosával, aki részletesen tájékoztatta az „állatelhullás esetén szükséges eljárásról”. Eszerint az elhulláskor az állattartó által foglalkoztatott, állatokat kezelő magán-állatorvosnak boncolást kell végeznie. Amennyiben az elhullás takarmányozási problémára utal, mintát kell venni az elhullott állatok által elfogyasztott takarmányból, azt egy közösen kiválasztott akkreditált laboratóriumba küldeni, és a vizsgálati eredmények alapján dönteni az állatelhullás felelősségének kérdésében. A főállatorvos szerint ez az eljárás a felek szabadon választható eljárása és nem a Ket. szerinti hatósági mintavételi eljárás. 
Állítása szerint panaszos nem élt a közös mintavételi eljárás lehetőségével, sőt a boncolást végző magán-állatorvos sem tett intézkedéseket, amely adott esetben egy jóhiszemű eljárás lefolytatását megalapozta volna. Fontosnak tartom megjegyezni, hogy panaszos beadványa alapján bejelentése pontosan a közös mintavételre irányult, amelyet a takarmányfelügyelő elutasított.
Panaszos elfogultsági kifogását a főállatorvos véleménye szerint elbírálni nem lehetett, mert ő az eljárásban nem minősült ügyfélnek, mert kifogás egyként sem az ügyféltől, sem pedig az ügyintézőtől nem érkezett. Ennek ellenére panaszos bejelentését a hatóság vezetője utólag mégis kivizsgálta, és megállapította, hogy az ügyintéző az ellenőrzött gazdasági társaságnak nem egyenes ági rokona, nem volt elfogult, és nem is érezte magát elfogultnak. A kizárás kérdésében hozott döntésről panaszost nem értesítették, végzést pedig egyáltalán nem hoztak, mivel panaszost az eljárásban nem tekintették ügyfélnek.
A megyei kormányhivatal az igazgatóság által felterjesztett iratanyag alapján hatásköre hiányát állapította meg, és egyúttal felhívta az élelmiszerlánc-felügyeleti és agrár-szakigazgatási államtitkár figyelmét az általa megállapított ellentmondásokra, többek között arra, hogy a 2010. május 5-én foganatosított hatósági ellenőrzésről készült jegyzőkönyvben az szerepel, hogy az ellenőrzésre állattartói bejelentés alapján került sor, és nem az, hogy az ellenőrzést az éves monitoring terv keretében végezték el. Ezek alapján tehát megállapítható, hogy a panaszos által kezdeményezett eljárást nem megfelelően folytatták le.
A vidékfejlesztési miniszter válaszában arról tájékoztatott, hogy véleménye szerint az Igazgatóság eljárásával megsértette a Ptv. 141-142. §-ának a közérdekű bejelentésekre vonatkozó előírásait, mert a Ptv. 141. §-ának (3) bekezdése szerint a közérdekű bejelentés olyan körülményre hívja fel a figyelmet, amelynek orvoslása, illetőleg megszüntetése a közösség vagy az egész társadalom érdekét szolgálja. A miniszter álláspontja szerint a hatóságnak a panaszos telefonon történt bejelentését a hatóságnak írásba kellett volna foglalnia és az ellenőrzés eredményéről a bejelentőt értesítenie kellett volna. Megállapította továbbá, hogy panaszos tényleges sérelme az állatelhullásból származó kár, melynek orvoslása nem tartozik a kormányhivatal hatáskörébe.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Először azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervre kiterjed-e a hatásköröm. A vizsgálattal érintett Igazgatóság az Obtv. 29. § (1) a) pontja szerint közigazgatási jogkörben eljáró szervnek tekintendő, így tevékenysége vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.

II. Alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az országgyűlési biztos – amint erre már számos jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa vizsgálatai során következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjogok korlátozásának alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket. [Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig közérdekűségi tesztet.]
1. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott arra, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Ezért alapvetőek a jogbiztonság alkotmányos követelménye szempontjából az eljárásjogi garanciák. Csakis formalizált eljárási szabályok megkövetelésével és betartásával működhetnek alkotmányosan a jogintézmények. Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák tehát a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet. [9/1992. (I. 30.) AB határozat.]
Az Alkotmánybíróság értelmezése szerint a jogállamiság egyik alapvető követelménye, hogy a közhatalommal rendelkező szervek is csak a jog által meghatározott keretek között fejthetik ki a tevékenységüket. [56/1991. (XI.8.) AB. határozat] Álláspontom szerint a jogállamiság és az abból fakadó tisztességes eljárás követelményének nem csak a szabályozási szinten, hanem a jogalkalmazó szervek mindennapi gyakorlatában is folyamatosan érvényesülnie kell.
2. A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon ugyan nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésében foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdéséből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog. [315/E/2003. AB határozat] A tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. Az Alkotmánybíróság a határozatban utalt arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való joggal szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. [6/1998. (III. 11.) AB határozat, 14/2004. (V. 7.) AB határozat]
3. Az Alkotmány 57. § (5) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot csak törvény korlátozhatja. A közigazgatás működésével kapcsolatos követelmények rögzítése mellett az Alkotmánybíróság a jogorvoslathoz való jog tartalmát is számos határozatban bontotta ki. E határozataiban kifejtette, hogy az Alkotmánynak a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatáról, a bírósághoz fordulás jogáról és a jogorvoslathoz való jogról szóló, egymással összefüggő rendelkezései – a jogállamiság elvével összhangban – milyen követelményeket támasztanak a jogszabályokkal szemben. Az Alkotmány 57. § (5) bekezdésének első mondata szerint: „Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint „a jogorvoslathoz való jog, mint alkotmányos alapjog immanens tartalma az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez vagy (...) ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz fordulás lehetősége”. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a jogorvoslathoz való jog tényleges érvényesüléséhez a „jogorvoslás” lehetősége is szükséges, vagyis az, hogy a jogorvoslat fogalmilag és szubsztanciálisan tartalmazza a jogsérelem orvosolhatóságát.

III. Az ügy érdeme tekintetében
Több ponton is ellentmondásosak a megkeresésemre küldött iratanyagban található információk. A kormányhivatal és a mintavétel során felvett jegyzőkönyv szerint az intézkedésre bejelentés alapján került sor, az igazgatóság álláspontja szerint azonban hivatalból indították az eljárást, és a mintavételre is az éves monitoring terv részeként került sor. Ezt úgy hajtották végre, hogy a panaszos az eljárásban nem is minősült ügyfélnek. Az igazgató főállatorvos a kormányhivatalnak megküldött levelében írta, hogy panaszos telefonon felvette a kapcsolatot az Igazgatóság Komáromi Kerületi Főállatorvosával, aki tájékoztatta őt az állatelhullás esetén szükséges eljárásról, a levél további részében pedig arra mutatott rá, hogy ez a felek által szabadon választható eljárás, nem pedig a Ket. szerinti hatósági mintavételi eljárás.
Fontosnak tartom kiemelni, hogy panaszos hatósági mintavételre irányuló kérelme, valamint az igazgatóság által hivatkozott kártérítési igény elválasztandó egymástól. Panaszos a hatósági mintavétel eredményét kívánta felhasználni az esetleges polgári peres eljárás során, nem pedig a hatósággal szemben érvényesíteni a kárigényét.
A Ket. 15 § (1) bekezdése szerint, „Ügyfél az a természetes vagy jogi személy, továbbá jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet, akinek jogát vagy jogos érdekét az ügy érinti, akit hatósági ellenőrzés alá vontak, illetve akire nézve a hatósági nyilvántartás adatot tartalmaz”.
A Ket. a kapcsolattartás általános szabályai között csak kivételesen ad lehetőséget a hatósági eljárás során a telefonon történő kapcsolattartásra. A törvényhez fűzött kommentár a telefonos kapcsolattartást olyan speciális formának minősíti, amelyen keresztül a Ket. kifejezetten csak a tájékoztatás kérését és nyújtását teszi lehetővé. Ez a fajta kapcsolatfelvétel ugyanis a jelenlegi technikai feltételek mellett nem feltétlenül teszi lehetővé annak bizonyítását, hogy a küldő és a címzett között létrejött a kapcsolat, sem a küldő, sem pedig a címzett azonosítása nem lehetséges, továbbá nem valósítható meg az ily módon közölt információ utólagos rekonstruálása. Ennek megfelelően a törvény nem teszi lehetővé a telefonon történő kapcsolattartást olyan esetben, amikor ahhoz joghatás fűződne. 
A Ket. 28/A. § alapján ugyanakkor az első kapcsolatfelvétel alkalmával a hatóság felhívja az ügyfél figyelmét a kapcsolattartás lehetséges formáira. 
A Ptv. 141. §-a a közérdekű kérelmekkel, panaszokkal és bejelentésekkel kapcsolatos eljárásokkal kapcsolatban a következőket mondja ki:
(1) Az állami és helyi önkormányzati szervek a panaszokat és a közérdekű bejelentéseket e törvény szerint kötelesek elintézni.
(2) A panasz olyan kérelem, amely egyéni jog- vagy érdeksérelem megszüntetésére irányul, és elintézése nem tartozik más – így különösen bírósági, államigazgatási – eljárás hatálya alá.
(3) A közérdekű bejelentés olyan körülményre hívja fel a figyelmet, amelynek orvoslása, illetőleg megszüntetése a közösség vagy az egész társadalom érdekét szolgálja. A közérdekű bejelentés javaslatot is tartalmazhat.
A Legfelsőbb Bíróság BH2010.106 számú döntésében részletesen foglalkozott a panasz, közérdekű bejelentés és kérelem fogalmának elhatárolásával. A bíróság álláspontja szerint a panasz – mivel a panaszt tevő jogát orvosolja – főszabály szerint a panaszt elbíráló szerv valamely tevékenysége során okozott érdeksérelemre irányul. Ezzel szemben a közérdekű bejelentés lényege, hogy az valamely harmadik fél által elkövetett jogszabálysértésre tekintettel a harmadik fél elleni eljárás lefolytatását célozza. Ez az eljárás azonban nem a bejelentő (vagy más) jogsérelmének reparálására irányul, csak a „köz érdekében” alkalmazott szankciók, jogkövetkezmények megállapítására hivatalból induló eljárás kezdeményezését jelenti, amely a jogsérelmet, legfeljebb közvetve, áttételesen orvosolhatja. [BH2010.106]
Mivel az igazgatóság a Ket. alapján jár el az Éltv.-ben meghatározott eltérésekkel, és az Éltv. 4. § f) pontja szerint az élelmiszerlánc hatósági felügyelete kiterjed a takarmányok előállítására, tárolására, szállítására, forgalomba hozatalára és felhasználására, nem értek egyet a vidékfejlesztési miniszter azon álláspontjával, hogy panaszos bejelentését az igazgatóságnak a Ptv. alapján közérdekű bejelentésként kellett volna értékelnie. A kérelem panaszként vagy közérdekű bejelentésként való értékelésének a Ptv.-ben meghatározottak szerint csak akkor van helye, ha annak kivizsgálása nem tartozik más – így különösen bírósági, államigazgatási – eljárás hatálya alá. Elmondható tehát, hogy mivel a takarmányok ellenőrzése az élelmiszerlánc felügyeletét ellátó szerv hatósági jogkörébe tartozik, abban az estben járt volna el helyesen az igazgatóság, ha eljárását a Ket. alapján folytatta volna le. Továbbá mivel a hatósági döntések meghozatala elmaradt az eljárás során, az igazgatóság megfosztotta panaszost, hogy érdemi jogorvoslatért az arra hatáskörrel rendelkező szervhez forduljon.
Fentiek alapján megállapítom, hogy a Komárom-Esztergom Megyei Kormányhivatal Élelmiszerlánc-biztonsági és Állategészségügyi Igazgatósága azzal, hogy panaszos ügyében nem hozott érdemi döntést a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével, a tisztességes eljáráshoz való joggal, a jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásságot idézett elő.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság jövőbeni megelőzése érdekében, az Obtv. 20. §-a alapján felkérem a Komárom-Esztergom Megyei Kormányhivatal Élelmiszerlánc-biztonsági és Állategészségügyi Igazgatóság igazgatóját, hogy az Igazgatóság a hozzá érkező bejelentéseket, kérelmeket tartalmuk szerint bírálja el, és az eljárások lefolytatására a jogszabályi előírásoknak – különös tekintettel a Ket. garanciális szabályaira – megfelelően kerüljön sor. 

Budapest, 2011. október 4.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.