Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-2330/2011. számú ügyben

Előadó: dr. Csikós Tímea
Az eljárás megindítása
2009. évben a teljes megbízatási időmön átívelő, a gyermekek jogaival foglalkozó projekt mellett két további vizsgálatsorozatot indítottam. Ezek egyike a közlekedésben résztvevő állampolgárok alapjogaival foglalkozott, a másik a fogyatékossággal élő személyek alapvető jogait állította a középpontjába. Már e projektek megindulása előtt, az alapvető tézisek meghatározásakor nyilvánvalóvá vált, hogy e két program metszete egy sajátos aspektusú, mindkét területhez egyaránt tartozó vizsgálati kört jelöl ki. 
Külön vizsgálat indult a fővárosi és a vidéki tömegközlekedés, valamint a vasúti közlekedés helyzetének felmérésére. Mindezekhez kapcsolódóan további átfogó vizsgálat keretében került sor az új közlekedési beruházások esetében az egyenlő esélyű hozzáférést biztosító ún. egyetemes tervezés követelményei megvalósulásának vizsgálatára. Az egyenlő esélyű hozzáféréssel kapcsolatban a vasúti közlekedés, a gyalogos közlekedés valamint az új közlekedési beruházások alapjogi szempontú vizsgálata az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (2) bekezdése alapján hivatalból, a vidéki tömegközlekedésé az Obtv. 16. § (1) bekezdése alapján, panasz nyomán indult. 
Jelen vizsgálat a gyalogátkelőhelyek vakok és gyengénlátók számára történő akadálymentessé tételére irányuló folyamatot célozza, egyúttal az egyenlő esélyű hozzáféréssel kapcsolatban tett megállapításokkal összefüggésben elvégzett utóvizsgálatnak tekintendő.

Érintett alkotmányos jogok és követelmények
– A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: Alkotmány 2. § (1) „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”
– Az emberi méltósághoz való jog: Alkotmány 54. § (1) „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”
– A szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga: Alkotmány 58. § (1) „Mindenkit, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén – törvényben meghatározott esetek kivételével – megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásnak joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is.”
– Az egyenlő bánásmód követelménye: Alkotmány 70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
– Az esélyegyenlőség előmozdításának követelménye: Alkotmány 70/A. § (3) A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.

Alkalmazott jogszabályok
– A Fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló egyezmény és az ahhoz kapcsolódó Fakultatív Jegyzőkönyv kihirdetéséről 2007. évi XCII. törvény (Egyezmény)
– A fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény (Fot.)
– A vasúti közlekedésről szóló 2005. évi CLXXXIII. törvény (Vasút tv.)
– A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (Ötv.)
– 1993. évi LIX. törvény az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról (Obtv.)
– Az országos településrendezési és építési követelményekről szóló 253/1997. (XII. 20.) Korm. rendelet (OTÉK)
– Az új Országos Fogyatékosügyi Programról szóló 10/2006. (II. 16.) OGY határozat
– Az új Országos Fogyatékosügyi Program végrehajtásának 2007-2010. évekre vonatkozó középtávú intézkedési tervéről szóló 1062/2007. (VIII. 7.) Korm. határozat

A megállapított tényállás
Korábbi jelentéseimben1 már rámutattam arra, hogy az akadálymentesítés során mind a megrendelők, mind a kivitelezők igyekeznek ugyan a vakok és gyengénlátók speciális szükségleteire is figyelmet fordítani, mindazonáltal a gyalogos közlekedés e csoport tagjai számára korántsem biztonságos, főként a forgalmas csomópontok, gyalogátkelőhelyek, lépcsők és aluljárók környékén elhelyezett számos tájékoztatás, figyelmeztető jelzés a jelenlegi formájában nem vagy nem megfelelőképpen észlelhető a számukra.
A Fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény 8. §-a szerint a közlekedési rendszereknek, továbbá a tömegközlekedési eszközöknek, utasforgalmi létesítményeknek – beleértve a jelző- és tájékoztató berendezéseket is – alkalmasnak kell lenniük a fogyatékos személy általi biztonságos igénybevételre. E feltételeknek a közlekedési rendszereknek, tömegközlekedési eszközöknek, utasforgalmi létesítményeknek, jelző- és tájékoztató berendezéseknek – amennyiben jogszabály másként nem rendelkezik – fokozatosan, de legkésőbb 2010. január 1-jéig kell megfelelniük.
Vizsgálatom során a gyalogátkelőhelyek vakok és gyengénlátók számára történő akadálymentesítése terén tett intézkedéseikről, az ennek érdekében elvégzendő átalakítási munkálatok kivitelezésének jelen állapotáról szóló tájékoztatást kértem Budapest Főváros Főpolgármesterétől, és öt megyei jogú város (Győr, Pécs, Szeged, Debrecen, Miskolc) polgármesterétől. Megkerestem továbbá a Magyar Vakok és Gyengénlátók Országos Szövetségének (MVGyOSz), valamint a Vakok és Gyengénlátók Közép-magyarországi Regionális Egyesületének (VGyKE) elnökeit, a vakok és gyengénlátók gyalogátkelőhelyen történő közlekedésével, gyalogos közlekedésben való részvételükkel kapcsolatos tapasztalataik, az akadálymentesítéssel összefüggő esetleges javaslataik iránt érdeklődve.
A polgármester tájékoztatása szerint Győr területén a meglévő gyalogos átkelőhelyek átalakítása, illetve az újak kialakítása során továbbra is törekednek arra, hogy a fogyatékossággal élők közlekedését segítő speciális elvárásoknak eleget tegyenek. A példaként ismertetett közösségi közlekedés fejlesztését, átalakítását célzó önkormányzati beruházások részletes leírásán túl a polgármester hozzátette, hogy a győri önkormányzat saját forrásait pályázaton elnyert forrásokból kívánja kiegészíteni, a sikeres pályázatok mellett azonban elutasított pályázatuk is volt.
„Debrecenben a tömegközlekedési tárgyú beruházások tervezése és kivitelezése során az esélyegyenlőség biztosítása általános jelleggel is kiemelt szerepet kap. Ennek megfelelően az akadálymentesítésre irányuló szempontokat a gyalogátkelőhelyek kialakítása, a közlekedési útvonalak tervezése mellett minden közlekedést érintő kérdésben, így a villamoshálózat fejlesztése, a buszmegálló öblök kialakítása, a közlekedési csomópontok átalakítása során is figyelembe esszük.” – közölte megkeresésemre adott válaszában a polgármester. Megírta továbbá, hogy az akadálymentesítési feladatok elvégzése igen jelentős forrásokat igényel, melyek biztosítására önkormányzati forrásokból csak részben van lehetőség. A szűkös anyagi lehetőségek ellenére az új közúti és gyalogos kapcsolatok kialakításánál az akadálymentes kialakítás előírásra került, így a 2010-2011. évben kialakított gyalogátkelőhelyek akadálymentes kivitelben készültek el, a régi, átalakításra kerülő gyalogátkelőhelyek kiválasztásában pedig az érintettek érdekképviseleti, társadalmi szervezeteivel is egyeztettek.
Álláspontja szerint a meglévő gyalogátkelőhelyek teljes körű akadálymentesítése rövid határidőn belül, önmagában önkormányzati forrásból nem valósítható meg, ahhoz országos szintű, valamint európai uniós források is szükségesek. A gyalogátkelőhelyek teljes körű átalakításának ütemezése a meglévő források ismeretében alakítható ki, és a polgármester megerősítése szerint az önkormányzat a mindenkori költségvetési keretek kőzött a jövőben is törekszik a lakossági igények szem előtt tartásával, az érintett személyekkel, társadalmi szervezetekkel konzultálva az akadálymentesítő munkálatok minél nagyobb mértékű megvalósítására.
Válaszlevelében Szeged polgármestere a „Szeged, elektromos tömegközlekedés fejlesztése” című projekt keretében megvalósított, illetve folyamatban lévő beruházásokról tájékoztatott. Az ismertetett adatok szerint a folyamatosan végzett megálló-fejlesztések során 14 darab megálló felújítása valamint 10 darab új megálló kiépítése valósult meg akadálymentes módon, illetve ez idáig 67 darab taktilis (vakvezető) sávval ellátott peron épült ki, melyből 55 darab magasított módon került kialakításra, valamint két csomópontban a jelzőlámpák hangjelzéssel való ellátása is megtörtént. A projekt keretében további 21 darab akadálymentes módon kialakított peron kerül kiépítésre, valamint további négy darab csomópontban léte ülnek hangjelzőkkel ellátott gyalogátkelőhelyek. A munkálatok várhatóan ez év végére befejeződnek és a beszerzésre kerülő 22 darab alacsonypadlós járművet (9 darab villamos, 13 darab trolibusz) is jövő évtől veheti igénybe az utasforgalom.
Miskolc „a közlekedés fejlesztési beruházásai kapcsán a mozgáskorlátozottak tömegközlekedésének elősegítésére, az akadálymentes közlekedés megteremtésére mindig kiemelt figyelmet fordított. Az akadálymentes közlekedés kialakításával összefüggő fejlesztések, pályázatok kapcsán a város együttműködik az érintett civil szervezetekkel.” – írta tájékoztató levelében a város polgármestere, majd tételesen felsorolta az önkormányzat által a közelmúltban, a közterületen történő akadálymenetes közlekedés elősegítése érdekében megvalósított fejlesztéseket. Kifejtette továbbá, hogy a miskolci önkormányzat jelenlegi pénzügyi helyzete továbbra sem teszi lehetővé az akadálymentesítésre külön költségvetési soron pénzügyi fedezet biztosítását, azonban a város hangsúlyt fektet arra, hogy a közlekedési fejlesztési beruházások kapcsán is az akadálymentes közlekedés megteremtésével kis lépésenként ugyan, de az egyenlő esélyű hozzáférés megvalósuljon, a megfogalmazott törvényi kötelezettségének a város eleget tegyen.
Válaszlevelében a MVGyOSz elnöke eddigi vizsgálati megállapításaimmal kapcsolatos egyetértéséről biztosított, kiegészítésként nyomatékosítva, hogy az egyenlő hozzáférés hiánya a fogyatékossággal élő személyek emberi méltósághoz való – elvben korlátozhatatlan – jogának folyamatos és nem ritkán igen súlyos sérelmét is eredményezi.
A Fot. vonatkozó rendelkezéseinek felidézése után kifejtette, hogy „álláspontunk szerint egyértelmű jogi szabályozás ellenére ugyanakkor a gyakorlatban a fogyatékos, ezen belül a látássérült emberek egyenlő esélyű hozzáféréshez való joga a gyalogos közlekedésben sok esetben nem érvényesül. Ennek egyik oka az, hogy az egyen1ő esélyű hozzáférés megteremtéséhez szükséges technikai megoldások – különösen a látássérültek vonatkozásában – még az építési szakemberek körében is alig ismertek. E megoldások egy részét ugyan nemzetközi szabványok is leírják, ám ezek nem rendelkeznek kötelező erővel, más esetekben pedig még ilyen jellegű műszaki normák sem léteznek. Másik, nem kevésbé súlyos probléma, hogy a határidőre tekintettel szükséges felújításokhoz, átépítésekhez jelentős anyagi forrásokra van szükség, amellyel az önkormányzatok állításuk szerint gyakran nem rendelkeznek, így indokolt jelentős fejlesztési források pályázati úton történő elosztása e célok megvalósítása érdekében.”
A hivatkozott problémákra, hiányosságokra tekintettel a MVGyOSz szükségesnek látja azt, hogy a nemzetközi szinten már létező szabványok alkalmazása váljon jogi kötelezettséggé, azokban az esetekben pedig, amelyekben ilyenek nem léteznek, a hazai és külföldi ún. „jó gyakorlatok” szakemberek bevonásával kerüljenek tanulmányozásra és összegzésre, majd jogi kötelezettségként való megállapításra. Ennek keretében fontosnak tartják az OTÉK további módosítását annak érdekében, hogy a jogszabály egészüljön ki a látássérült személyeknek a gyalogos és tömegközlekedésben való akadálymentes közlekedését előmozdító építési szabályokkal.
Pozitív tényként említik meg levelükben, hogy Dr. Kósa Ádám EP képviselő és az Európai Fogyatékosügyi Fórum (EDF) együttesen törekednek egy európai szintű hozzáférési rendelet megalkotására, amely uniós szinten írná elő a fogyatékos embereknek az épített környezethez, termékekhez és szolgáltatásokhoz való egyenlő hozzáférésének biztosításával kapcsolatos kötelezettségeket, fizikai és infókommunikációs viszonylatban egyaránt. Továbbá felhívják a figyelmet arra, hogy súlyos problémákhoz vezethet, ha a közlekedési rendszerek hozzáférhetővé tétele során nem fektetnek kellő hangsúlyt a komplex, valamennyi fogyatékossági csoport igényeit szem előtt tartó szemlélet érvényesítésére.
A vak és gyengénlátó emberek gyalogos közlekedését számos olyan akadály nehezítheti, amelyek felszámolása érdekében a jogszabályi előírásokon túl számos technikai eszköz mellett az építők és a közterületet használók odafigyelésére is szükség van.
Konkrétumokat említve rögzítette, hogy a gyengénlátó emberek számára nehézséget jelent például az utcanév-táblák elolvasása, amelyek igen magasan helyezkednek el, illetve gyakran hiányoznak is. A vak emberek mellett a gyengénlátókat, de akár az időseket is segíthetik a hangos jelzőlámpák, amelyek a zöld jelzést valamilyen auditív információval is elérhetővé teszik. Jelenleg számos ilyen jelzőlámpával ellátott kereszteződést találhatunk a fővárosban és sok vidéki városban is. Ugyanakkor még mindig kevés a távirányítóval vezérelhető, hangot csak szükség esetén adó jelzőlámpa, pedig ezek nagy előnye, hogy a közvetlen közelükben lakókat nem zavarják, így azokat nem teszik tönkre vagy kapcsoltatják ki. Jelenleg hazánkban az ehhez szükséges technológia és szaktudás már rendelkezésre áll, a rendszer a látássérült személyek körében is egyre ismertebb és közkedveltebb, viszont egy-egy ilyen csomópont kiépítése több százezer forintos beruházást jelent.
Az MVGyOSz tapasztalatai szerint a külföldön elterjedt sípoló és kattogó hangot adó lámpákkal szemben a magyar látássérültek jobban kedvelik, és könnyebben használhatónak tartják a "beszélő" lámpákat, amelyek arról tájékoztatnak, hogy aktuálisan melyik úton szabad az átkelés a kereszteződésben. Fontos emellett, hogy a gyalogátkelőket minden esetben taktilis figyelmeztető jelzésekkel is el kell látni, illetve rendszeresen és jó minőségben felfesteni, ezzel is segítve azok megtalálását és a biztonságos átkelést, a balesetek megelőzését.
Az MVGyOSz fontosnak tartja, hogy rehabilitációs környezettervező szakmérnök bevonása ne csak a közszolgáltatások hozzáférését lehetővé tevő épületek akadálymentesítését célzó néhány tízmilliós beruházásoknál legyen kötelező, hanem a több százmilliós vagy milliárdos, kiemelt beruházások esetében is. Tapasztalatuk szerint ugyanis, ezen projektek kiírásaiban csupán lehetséges többlet-vállalásként jelenítik meg az egyenlő esélyű hozzáférés biztosítását, vagy azt evidenciaként véve, nem támasztanak ezzel kapcsolatban megfogható és számon kérhető feltételeket.
Támogatandó célkitűzésként jelölik meg a kifejezetten látássérült felhasználók részére gyártott GPS alapú, vagy más navigációs rendszerek fejlesztésére irányuló kutatások támogatását, beleértve a felhasználók számára a szolgáltatás elérhetővé tételét is. Szükségesnek tartják tovább a hangos utas-tájékoztatás hiányának vagy nem kielégítő működésének mielőbbi korrigálását.
Tájékoztató levele zárszavában, a témakörrel kapcsolatos tapasztalatainak összegzéseként a MVGyOSz elnöke hangsúlyozta, hogy a vak és gyengénlátó személyek számára a gyalogos- és tömegközlekedés, mint rendszer és tevékenység, éppen olyan magától értetődően természetes igény és létfeltétel, mint bárki másnak, ami garantálja a mindennapi munkavégzést, tanulást, ügyintézést, kapcsolattartást, vagyis a lehető legönállóbb életvitelt. Ugyanakkor természetes, hogy e megváltozott állapotban fontos feladat és kötelezettség az ún. elemi rehabilitáció, ezen belül is a fehér bottal vagy vakvezető kutyával, illetve a megváltozott látásteljesítmény mellett az önállóan történő közlekedés készségének elsajátítása, fejlesztése. Mindez azonban jelentősen könnyebb, ha a fent felsorolt problémák enyhíthetőek, és ha a szükséges előírások, szankciókat is tartalmazó jogszabályok, szakmai útmutatások és műszaki megoldások rendelkezésre állnak.
Budapest Főváros Önkormányzatától, Pécs M. J. Város Önkormányzatától és a VGyKE-től sem a megkereső leveleimben megadott határidőn belül, sem az azóta eltelt időben nem érkezett válasz. Ugyanakkor a fentiekben hivatkozott, több ízben idézett tájékoztató levelek kellőn informatívak és egybehangzó álláspontot tükröznek; megalapozva ezzel a jelentésemben megfogalmazott megállapításaimat.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa számára feladat- és hatáskört, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat Obtv. határozza meg. 
Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint továbbá az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal összefüggő visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Az Obtv. a közszolgáltatást végző szerv fogalmát nem határozza meg, hanem az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe. (vö. OBH 6501/2001. számú jelentés)
Az Ötv. 8. § (1) bekezdése a helyi közszolgáltatások körében a települési önkormányzat feladatául határozza meg többek között a településfejlesztést, településrendezést, a helyi tömegközlekedés biztosítását, a helyi közutak és közterületek fenntartását.

II: Az alkotmányos jogok tekintetében
Az országgyűlési biztos – amint erre már számos jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. 
Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
1. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.
Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket2. A közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazást pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni. Nem hagyható figyelmen kívül továbbá, hogy a kiszámíthatóság – beleértve az egységes jogalkalmazást – és az eljárási garanciák biztosítása szorosan összekapcsolódik az egyes alanyi alapjogok, szabadságjogok védelmével, mintegy kölcsönösen feltételezik egymást.
2. Az Alkotmány 54. § (1) bekezdése alapján a Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. Az emberi méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.
Az Alkotmánybíróság szerint a méltóság az embert megilleti bármely tulajdonságától függetlenül, pusztán azon az alapon, hogy él, és hogy ember. Ez az alapvető jog – oszthatatlan egységben az élethez való joggal – az alapjogi hierarchia legmagasabb fokán áll.3
Az élethez és emberi méltósághoz való joggal összefüggésben kiemelt szerepe van az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségének. Az Alkotmánybíróság következetes álláspontja szerint az alapvető jogok tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. Az államnak ez a kötelezettsége nem merül ki abban, hogy tartózkodnia kell az alapvető jogok megsértésétől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről. Ez a kötelezettség magában foglalja a jogszabályi és szervezeti feltételek kialakítását is.4
Az Alkotmánybíróság az Alkotmány 58. §-át értelmezve a helyváltoztatás szabadságát is nevesítette. Az Alkotmánybíróság a 60/1993. (XI. 29.) AB határozatban értelmezte a szabad mozgáshoz való jog alkotmányos tartalmát a következők szerint: A szabad mozgáshoz való jog a helyváltoztatáshoz való jog szabadságát jelenti. A magyar Alkotmány a közlekedés szabadságát külön nem nevesíti, de a szabad mozgáshoz való jog magában foglalja a járművön, vagy járművel való helyváltoztatás, a közlekedés szabadságát is.5
3. Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül, a 70/A. § (3) bekezdése pedig azt is rögzíti, hogy a Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti. Az emberi méltósághoz való jogból kiindulva, az egyenlő bánásmód követelménye előírja, hogy a jognak mindenkit egyenlőként kell kezelnie, azaz az állami döntéshozatal során valamennyi érintett szempontjait azonos tisztelettel és körültekintéssel kell mérlegre tenni.
Az Alkotmány fentebb idézett rendelkezése – amint azt az Alkotmánybíróság 30/1997. (IV. 29.) AB határozatában is kifejtette – a jogegyenlőség követelményét rögzíti, ami azt jelenti, hogy az állam, mint közhatalom – mint jogalkotó és jogalkalmazó – a jogok és kötelezettségek megállapítása során köteles az azonos helyzetben levő jogalanyokat indokolatlan megkülönböztetés nélkül, egyenlőkként kezelni. 
Korábbi jelentéseimben6 rámutattam, hogy az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként kell kezelnie. Ez azt jelenti, hogy a jogosultságok és kedvezmények elosztása nem feltétlenül kell, hogy egyenlő legyen, de a döntéshozatal során minden érintett szempontjait azonos tisztelettel és körültekintéssel kell mérlegre tenni. Az Alkotmánybíróság ezzel összefüggésben kifejtette azt is, hogy alkotmányellenes megkülönböztetésről csak akkor lehet szó, ha a jogszabály egymással összehasonlítható, a szabályozás szempontjából azonos csoportba tartozó jogalanyok között tesz különbséget anélkül, hogy annak alkotmányos indoka lenne. Alkotmányellenes megkülönböztetés mindezek alapján csak akkor állapítható meg, ha összehasonlítható helyzetben lévő személyek között tesz a jogalkotó olyan különbségtételt, amely alapjogsérelmet okoz, illetőleg azzal az egyenlő méltóság alkotmányos követelményét sérti. Nem minősül azonban megengedhetetlen megkülönböztetésnek, ha a jogi szabályozás eltérő jogalanyi körre vonatkozóan állapít meg eltérő rendelkezéseket.7
Az egyenlő bánásmód követelménye a kötelezettektől azt kívánja meg, hogy tartózkodjanak minden olyan magatartástól, amely bizonyos tulajdonságaik alapján egyes személyek vagy személyek egyes csoportjaival szemben közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést, megtorlást vagy jogellenes elkülönítést eredményez. Alapvetően tehát az egyenlő bánásmód követelménye az egyik oldalon negatív kötelezettséget jelent: a kötelezettek nem sérthetik meg mások egyenlő emberi méltóságát. Jogosulti oldalon ugyanakkor ez azt eredményezi, hogy mindenkinek jogosultságként kikényszeríthető igénye van arra, hogy őt egyenlő méltóságú személyként kezeljék. 
Ahogy korábbi jelentéseimben már kifejtettem8 az esélyegyenlőség előmozdításának kötelezettségével kapcsolatban érdemes kiemelni, hogy „a társadalom egyes tagjai javára történő pozitív diszkrimináció, az egyenlő feltételek, az esélyegyenlőség biztosítása nemcsak megengedett, hanem a modern alkotmányos államtól el is várható, mind a szociális, mind a testi és lelki különbségekből adódó hátrányok enyhítése terén. Ebben a folyamatban az egyenjogúsági célokhoz tilalmak társulnak: a nemzetközi dokumentumok, s az államok belső jogszabályai tehát nemcsak kinyilvánítják a nemek, vallásfelekezetek stb. közötti egyenjogúság követelményét, hanem ennek biztosítékaként – gyakran büntetőjellegű – diszkrimináció-tilalmakat is felállítanak. Más szóval tehát mára az egyenjogúság fogalmának egyrészt bizonyos társadalmi csoportok előnyös megkülönböztetése, illetőleg annak elvárhatósága, másrészt pedig a hátrányos megkülönböztetés tilalma ad korszerű tartalmat.”9
A hátrányos megkülönböztetés tilalma (Alkotmány 70/A. § (1) bek.) és az esélyegyenlőség biztosítása, előmozdítása (70/A.§ (3) bek.) az állam számára eltérő jellegű, de szorosan összekapcsolódó feladatot, kötelezettséget jelent. A jogegyenlőség megteremtése, az egyenlő méltóságú személyként kezelés biztosítása elsődleges állami kötelezettség, míg az esélyegyenlőség elősegítése az állam részéről egy jogi lehetőséget biztosít. Lehetőséget, ugyanakkor bizonyos, valamely tulajdonságuk (pl. életkor, betegség, testi fogyatékosság) miatti sajátos, kiszolgáltatottabb helyzetük miatt objektíve hátrányba kerülő személyek csoportjainál az állami beavatkozás nem fakultatív feladat: az állam itt köteles hatékony lépéseket tenni az eredendően és súlyosan egyenlőtlen helyzet felszámolására. A speciális, objektíve hátrányos helyzetben lévő jogalanyok számára ugyanis csak az esélyegyenlőtlenség kiküszöbölését célzó állami kötelezettségvállalás, többletjogok biztosítása teremthet lehetőséget az egyenlő esélyekre.
Az alkotmánybírósági gyakorlat szerint az állam szabadságot élvez abban, hogy milyen módon, milyen jogi, normatív és anyagi eszközökkel teljesíti az esélyegyenlőség előmozdítására vonatkozó alkotmányos kötelezettségét, mint államcélt: figyelembe kell venni és mérlegelni lehet az eszközök megválasztásában az állam teherbíró képességét. Éppen erre figyelemmel, a fogyatékossággal élő személyek valódi esélyegyenlőségének megteremtése ezért elsősorban hosszú távú, fokozatos, de folyamatos és következetes feladatként írható le a jogalkotás és a jogalkalmazás valamennyi szereplője számára.
Összegezve, a hátrányos helyzetben lévő személyek, így a fogyatékossággal élők formálisan, egyenlőként való kezelése nem teremti meg a tényleges egyenjogúságukat, a valódi egyenlőség érdekében pozitív intézkedésre van szükség. Ahogy korábbi jelentésemben már kifejtettem10, álláspontom szerint, amennyiben nincsenek meg a fogyatékossággal élők objektív jogérvényesítési korlátozottságát oldó feltételek, azáltal az állam nem teljesíti az alkotmány 70/A § (3) bekezdéséből következő, az Egyezményben és a Fot.-ban konkretizált, az esélyegyenlőség előmozdítására vonatkozó kötelezettségét.
4. Jelen vizsgálatom során (is) a kiindulópontot a 2007. évi XCII. törvénnyel kihirdetett „A fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló egyezmény és az ahhoz kapcsolódó Fakultatív Jegyzőkönyv”, valamint a Fot.-ban meghatározott akadálymentesség és az egyenlő esélyű hozzáférés követelménye jelentette:
a.) A Fot. 29. § (1) bekezdése a következőkről rendelkezik11
A közlekedési rendszereknek, tömegközlekedési eszközöknek, utasforgalmi létesítményeknek, jelző- és tájékoztató berendezéseknek − amennyiben jogszabály másként nem rendelkezik − fokozatosan, de legkésőbb 2010. január 1-jéig kell a 8. §-ban foglalt feltételeknek12 megfelelniük.
b.) Az Egyezmény vonatkozó megállapításai13.
A preambulum szerint az Egyezmény részes államai elismerik, hogy bárkinek a fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetése az emberi személy veleszületett méltóságának és értékének megsértése.14 Aggodalmukat fejezik ki amiatt, hogy a különböző okmányok és kötelezettségvállalások ellenére a fogyatékossággal élő személyek továbbra is akadályokkal szembesülnek a társadalomban való egyenlő részvételük során, és amiatt, hogy emberi jogaik a világ valamennyi táján sérülnek.15
A „fogyatékosság alapján történő hátrányos megkülönböztetés”-t az alábbiak szerint definiálja: a fogyatékosságon alapuló bármilyen különbségtételt, kizárást vagy korlátozást jelent, amelynek célja vagy hatása valamennyi emberi jog és alapvető szabadság másokkal azonos alapon történő elismerésének, élvezetének vagy gyakorlásának csorbítása vagy semmibe vétele a politikai, a gazdasági, a szociális, a kulturális, a civil élet terén, vagy bármely egyéb területen. Ez a hátrányos megkülönböztetés minden formáját magában foglalja, egyebek között az ésszerű alkalmazkodás megtagadását.16
A részes államok továbbá kötelezettséget vállalnak az egyezmény aláírásával arra, hogy biztosítják és elősegítik valamennyi alapvető emberi jog és szabadság teljes megvalósulását valamennyi fogyatékossággal élő személy számára, a fogyatékosság alapján történő bármiféle hátrányos megkülönböztetés nélkül. Ennek érdekében a részes államok vállalják, hogy meghoznak minden megfelelő jogalkotási, közigazgatási és egyéb intézkedést a jelen Egyezményben foglalt jogok végrehajtása érdekében;17 megtesznek minden megfelelő intézkedést, ideértve a jogalkotási lépéseket a fogyatékossággal élő személyek hátrányos megkülönböztetését tartalmazó törvények, rendelkezések, szokások és gyakorlat módosítása vagy eltörlése érdekében;18 kutatásokat és fejlesztéseket valósítanak meg vagy segítenek elő az egyetemesen tervezett áruk, szolgáltatások, eszközök és létesítmények vonatkozásában, amelyek a lehető legkisebb változtatással és anyagi ráfordítással megfelelnek a fogyatékossággal élő személyek speciális igényeinek, elősegítve felhasználhatóságukat és használatukat, valamint elősegítik az egyetemes tervezést a szabványok és irányelvek kidolgozása során.19
A hozzáférhetőséggel kapcsolatban az Egyezmény kimondja,20 hogy a fogyatékossággal élő személyek önálló életvitelének és az élet valamennyi területén történő teljes körű részvételének lehetővé tétele érdekében a részes államok megfelelő intézkedéseket tesznek, hogy másokkal azonos alapon biztosítsák a fogyatékossággal élő személyek számára a fizikai környezethez, a közlekedéshez, az információhoz és kommunikációhoz, beleértve az információs és kommunikációs technológiákat és rendszereket, valamint más, nyilvánosan hozzáférhető vagy rendelkezésre álló lehetőségekhez és szolgáltatásokhoz való hozzáférést, mind városi, mind vidéki területeken. Ezek az intézkedések, amelyek magukban foglalják a hozzáférési akadályok és korlátok beazonosítását és felszámolását, többek között a következőkre vonatkoznak:
a) épületek, utak, közlekedés és más bel- és kültéri létesítmények, így iskolák, lakóházak, egészségügyi létesítmények és munkahelyek;
b) információ, kommunikáció és egyéb szolgáltatások, köztük az elektronikus szolgáltatások és segélyhívó szolgáltatások.
A részes államok szükséges intézkedéseket hoznak továbbá:
a./ a nyilvánosság számára nyitva és rendelkezésre álló létesítmények és szolgáltatások hozzáférhetősége érdekében bevezetett minimális szabványok és irányelvek alkalmazásának fejlesztésére, hatályba léptetésére és ellenőrzésére;
b./ az épületekben és más, a nyilvánosság számára nyitva és rendelkezésre álló létesítmények esetében a Braille, illetve könnyen érthető és olvasható jelzések biztosítására;
c./ az élő segítségnyújtás formáinak és a közvetítők biztosítására, ideértve az útmutatókat, olvasókat/olvasóprogramokat és szakképzett jelnyelvi tolmácsokat az épületek és a nyilvánosság számára rendelkezésre álló lehetőségek hozzáférhetőségének elősegítése érdekében;
d./ más megfelelő segítségnyújtási és támogatási formák előmozdítására a fogyatékossággal élő személyek információhoz való hozzáférésének biztosítása érdekében;
e./ akadálymentes információs és kommunikációs technológiák és rendszerek tervezésének, fejlesztésének, előállításának és terjesztésének korai szakaszban történő elősegítésére annak érdekében, hogy ezek a technológiák és rendszerek hozzáférhetővé tétele minimális költséggel járjon.

c.) Az új Országos Fogyatékosügyi Programról szóló 10/2006. (II. 16.) OGY határozat és a 1062/2007. (VIII. 7.) Korm. határozat a program végrehajtásának 2007-2010. évekre vonatkozó középtávú intézkedési tervéről:
Az OGY határozat a program alapelvei között nevesíti többek között a hátrányos megkülönböztetés tilalmának és az előnyben részesítés kötelezettségének elvét, mint a társadalom valamennyi területén érvényesítendő elveket. Ennek értelmében fogyatékos személyt nem érhet hátrányos megkülönböztetés, nem részesülhet rá nézve sérelmes elbírálásban, kirekesztésben, fogyatékossága miatt nem lehet korlátozott a más emberek számára elérhető közjavakhoz való hozzáférésben. Miután a fogyatékos személyek az őket mindenki mással egyenlően megillető jogaikkal állapotukból fakadóan kevésbé tudnak élni, ezért indokolt, hogy előnyben részesüljenek. A hátrányos megkülönböztetés tilalmának és az előnyben részesítés kötelezettségének elvei a társadalom valamennyi területén érvényesítendő elvek. 
Az integráció elvének ismertetésekor feltételezi, hogy a fogyatékos emberek a mindennapi folyamatokban (pl. oktatás, szociális és gyermekvédelmi ellátás, foglalkoztatás, sport, kultúra) kapcsolatot létesíthetnek és tarthatnak fenn más emberekkel, valamint a társadalmi és gazdasági intézmények legszélesebb körével. Az érintkezés feltételeinek biztosítása magában foglalja a társadalom tagjainak érzékennyé tételét (társadalmi befogadás), a fizikai helyváltoztatáshoz szükséges sajátos körülmények erősítését (akadálymentes közlekedés, egyenlően hozzáférhető fizikai környezet), a megfelelő kommunikációs eszközök és technikák használatát (pl. vak- és gyengénlátó-barát honlapok, jelnyelvi tolmácsolás, könnyen érthető nyelvezet és piktogramok használata). Az egyenlő esélyű hozzáférés elve a határozat alapján azt jelenti, hogy a fogyatékos emberek a többségi társadalom tagjaival azonos minőségben és mennyiségben tudják igénybe venni a közszolgáltatásokat. Ehhez a közszolgáltatásokat a fogyatékos személyek különböző csoportjai eltérő szükségleteire figyelemmel kell megszervezni.

III. Az ügy érdeme tekintetében
1. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosaként a 2009-es évben, ,,Méltóképpen másképp” címmel, a fogyatékossággal élők alapvető jogaival foglalkozó projekteket indítottam. A projekt keretében lefolytatott vizsgálataim eredményeként számos megállapítást tettem mind a fogyatékossággal élő személyeket érintő alapvető jogokkal összefüggésbe hozható visszásságokkal, mind az általános jog-, és érdekérvényesítési nehézségeikkel kapcsolatosan.
Mivel a fogyatékossággal élő személyek jogainak sérülékenysége továbbra is fennáll, így e különösen védendő csoport tagjai jogainak védelmére fokozott figyelmet fordítok.
E jelentésemmel is hangsúlyozni kívánom, hogy különösen a gyengébb jog-, és érdekérvényesítő képességgel rendelkező társadalmi csoportok jogainak fokozott sérülékenységére tekintettel a látássérült személyek számára (is) kiemelten fontos a mindennapokban is a jogvédelmi-segítő mechanizmusok hatékony és folyamatos működtetése.
2. Korábbi jelentésemben21 is rögzítettem, hogy formai szempontból nem kifogásolható az az eljárás, miszerint az állam az akadálymentesítéssel kapcsolatos feladatok határidejét, különösebb jogi indokolás nélkül, pusztán az anyagi források elégtelenségére hivatkozva törvénymódosításokkal megváltoztatja. 
Ezzel párhuzamosan azonban az állam megteremti annak a lehetőségét is, hogy az akadálymentesítési beruházások kiviteleztetéséért felelős önkormányzati szervek pusztán anyagi forrásaik hiányára, szűkösségére való hivatkozással, bármiféle jogkövetkezmény nélkül, késlekedjenek a közúti (gyalogos) közlekedés rendszerének mindenki számára egyenlő eséllyel, biztonságosan hozzáférhetővé tételével.
A megkereséseimre érkezett tájékoztató levelekből ugyanis egyértelműen kiderül, hogy az egyenlő esélyű hozzáférés megvalósítását előíró törvényi kötelezettségek megfelelő teljesítésével összefüggésben a szándék, a törekvés, a konkrét célkitűzés megvan, ám az esetek döntő többségében a forrás és a felelős hiányzik. A közlekedésben az egyenlő esélyű hozzáférés biztosítása számos szereplőt érint, mivel a Fot. közlekedési rendszerekről, tömegközlekedési eszközökről, utasforgalmi létesítményekről, valamint jelző- es tájékoztató berendezésekről beszél. E területeknek azonban jellemzően különbözőek a gazdái, címzettjei.
Véleményem szerint a feladatok és felelősök egyfajta „szokásjogi” úton történő meghatározása, a finanszírozás és a feladatellátás ad hoc jellege miatt kialakult jogi helyzet, nem egyeztethető össze a jogállami elvárásokkal, a jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz, valamint elnehezíti a szükségképpen több szereplőt érintő komplex közlekedési akadálymentesítési folyamat, az esélyegyenlőség hatékony előmozdítását. 
Mindebből következően tehát a jogállamiság elvéből és a jogbiztonság követelményéből adódó, a jogalanyok számára kiszámítható állami működésre, mind a fogyatékossággal élő személyek esélyegyenlőségének előmozdítására vonatkozó kötelezettség, valamint az Egyezményben megtestesülő nemzetközi kötelezettségvállalás vonatkozásában – súlyosan aggályosnak tartom ezt a tendenciát.
3. Problémát jelent, hogy Magyarországon az „akadálymentesség” fogalma beszűkült jelentéssel él a társadalomban: elsősorban a fogyatékossággal élő személyek – többnyire a mozgásukban korlátozottak – szükségleteinek kielégítését jelenti a többség számára. Nem szabad figyelmen kívül hagyni azonban azt a tényt, hogy az egyenlő esélyű hozzáférés elve nem csupán és kizárólag a fogyatékossággal élők számára enged hozzáférést a közlekedésben. Az ő speciális igényeik egyúttal szolgálják például a babakocsival, kisgyermekkel közlekedők vagy az idős koruk miatt, esetleg baleset miatt átmenetileg nehezen mozgók önálló boldogulását is. Az akadálymentesség mindenki számára biztosított kényelmes, biztonságos és önálló használatot lehetővé tevő épített környezetet jelent.
A mindenki számára egyenlő esélyű hozzáférést biztosító megoldások konkrét meghatározása nem történt meg, talán nem is lehetséges feladat. Az ombudsmani vizsgálat(ok) tapasztalatai azonban azt mutatják, hogy kellene egy a teljesség igénye nélkül készített, mégis a minimális feltételeket tartalmazó előírás. Ebben komplex módon kellene szerepeltetni minden fogyatékos csoport figyelembevételével – és egymásra is tekintettel – a közlekedésben történő boldogulásukhoz szükséges alapfeltételeket, az egyenlő méltóságú személykent kezelés és a fogyatékossággal élő személyek önrendelkezései jogának biztosítása érdekében.
4. A határidők megváltoztatásának technikája a „készültségi fok” ismeretében érthető, azonban az alapjogi érvek tekintetében irreleváns. Az, hogy a vakok és gyengénlátók számára 2011-ben – tehát négy évvel az ENSZ egyezmény kihirdetését követően – nem akadálymentes a közlekedés, elfogadhatatlan, a jogállamiság elvével és az abból fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz, valamint az esélyegyenlőség biztosítására vonatkozó kötelezettség szempontjából is aggályos.
Az akadálymentesítéssel kapcsolatos komplex feladatok tekintetében azonosítani kell a hozzáférési akadályokat és korlátokat, majd azokat megfelelő források biztosításával és a felelősök megnevezésével fel kell számolni. Az akadálymentesítéssel kapcsolatban készített ütemterv megvalósulását pedig – a fokozatos előrehaladás biztosítása érdekében – folyamatosan ellenőrizni szükséges.
A közösségi közlekedés teljesen akadálymentes állapotának eléréséig a fogyatékossággal élő személyek egyenlő esélyű hozzáférését biztosító „áthidaló” megoldások tekintetében törekedni kell arra, hogy a fogyatékossággal élő személyek számára másokkal azonos alapon, az általános közlekedési kedvezmények, díjszabások alkalmazásával biztosítsák a közlekedéshez való, felár nélküli, időbeli korlátozástól mentes hozzáférést.
Figyelemmel a Fot.-ban meghatározott határidő lejártára22, a korábbi jelentésben foglalt kezdeményezéseimet fenntartva és megerősítve megállapítom, hogy a gyalogátkelőhelyek jelző- és tájékoztatórendszereinek jelen állapot szerinti hiányossága, valamint az egyenlő esélyű hozzáférés biztosítását előíró törvényi kötelezettségek teljesítésének elmulasztása esetén alkalmazandó jogkövetkezmények, szankciók rendszerének hiánya – a vak és gyengénlátó gyalogosok vonatkozásában – az emberi méltósághoz való joggal, a szabad mozgás és tartózkodási hely megválasztásának jogával, valamint az egyenlő bánásmód követelményével és a jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében, az Obtv. 25.§-a alapján felkérem a nemzeti erőforrás minisztert, hogy
– szakmai felelősségi körében – a közigazgatási és igazságügyi miniszterrel együttműködésben, – a vonatkozó törvényi rendelkezések módosításának, kiegészítésének kezdeményezésével, teremtse meg az akadálymentesség és az egyenlő esélyű hozzáférés kialakítását, biztosítását előíró jogszabályi kötelezettségek egységes, következetes garancia- és szankciórendszerét;
Az Obtv. 20. §-a alapján felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy a helyi önkormányzatok irányító és felügyeleti szerveként, a szükséges kormányzati együttműködés feltételeit megteremtve
– dolgozzon ki olyan ellenőrzési rendszert, amelynek keretében folyamatosan, kiemelt figyelemmel kísérheti, koordinálhatja, és segítheti a helyi önkormányzatok által, az akadálymentesség és az egyenlő esélyű hozzáférés kialakítása érdekében végzett tevékenység céljainak mielőbbi és eredményes megvalósulását;
– tegyen intézkedéseket annak érdekében, hogy országosan is megismerhetővé, egyben általánosan követhetővé válhasson az a néhány városban kimunkált gyakorlat, amely szerint a közlekedési rendszerek akadálymentesítése során – a fogyatékossággal élő személyek érdekképviseleti, civil szervezetivel való együttműködés útján – figyelembe veszik a leginkább érintettek javaslatait.

Budapest, 2011. november 29.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Lábjegyzet:
1 AJB-1795/2009. és AJB-1799/2009. számú jelentések
2 56/1991. (XI. 8.) AB határozat
3 Halmai Gábor és Tóth Gábor Attila (szerk.): Emberi jogok. Osiris Kiadó, Budapest 2003. 268-269.o.
4 64/1991. (XII.17.) AB határozat
5 ABH 1993, 509-510.
6 Lásd: OBH 5593/2008; OBH 2452/2008; OBH 5321/2007; OBH 5122/2008
7 (9/1990. (IV. 25.) AB határozat, 21/1990. (X. 4.) AB határozat, 61/1992. (XI. 20.) AB határozat, 35/1994. (VI. 24.) AB határozat, 30/1997. (IV. 29.) AB határozat)
8 Az AJB 1799, AJB 1792/2009, AJB 1799/2009, AJB 5477/2009, AJB 5629/2009 számú ügyekben készült jelentés
9 Az alkotmány magyarázata, KJK-Kerszöv, Budapest 2003., 637.o.
10 AJB 1989/2009.
11 Hatályos: 1999. I. 1.
12 Fot. 8. § A közlekedési rendszereknek, továbbá a tömegközlekedési eszközöknek, utasforgalmi létesítményeknek - beleértve a jelző- és tájékoztató berendezéseket is - alkalmasnak kell lenniük a fogyatékos személy általi biztonságos igénybevételre.
13 Hatályos: 2008. V. 3.
14 Egyezmény Preambulum h) pont
15 Egyezmény Preambulum k) pont
16 Egyezmény, 2. cikk, Meghatározások
17 Egyezmény 4. cikk, Általános kötelezettségek 1. a) pont
18 Egyezmény 4. cikk, Általános kötelezettségek 1. b) pont
19 Egyezmény 4. cikk, Általános kötelezettségek 1. f) pont
20 Egyezmény 9. cikk
21 AJB 1799/2009
22 Fot. 29. § (1) A közlekedési rendszereknek, tömegközlekedési eszközöknek, utasforgalmi létesítményeknek, jelző- és tájékoztató berendezéseknek - amennyiben jogszabály másként nem rendelkezik - fokozatosan, de legkésőbb 2010. január 1-jéig kell a 8. §-ban foglalt feltételeknek megfelelniük.