Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 1942/2011. számú ügyben

Előadó: dr. Kozicz Ágnes
Az eljárás megindítása
2008-ban több évre szóló alapjogi projektet indítottam a gyermekek jogai érvényesülésének feltárása, a felmerült visszásságok feltérképezése, és e jogok elősegítése céljából, az élet minden területén. A projekt fő iránya 2011-ben a gyermekek lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának megvalósulása volt. Ennek keretében vizsgáltam az iskolai testnevelés és sport helyzetét, szabályozási kereteit is. Elsősorban a nevelési és oktatási intézmények iskolai testneveléssel és diáksporttal kapcsolatos teendőire, valamint a gyógytestnevelés helyzetére fókuszáltam, illetve arra, hogy a tanköteles gyermekek, a 6 és 18 év közötti diákok számára biztosított-e az életkori sajátosságaiknak megfelelő és az egyéni igényeikhez igazodó testnevelés.
Mindezekre tekintettel az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban: Obtv.) 16. § (2) bekezdése értelmében hivatalból, átfogó vizsgálatot indítottam, különös figyelemmel a gyermekek Alkotmányban deklarált védelemhez és gondoskodáshoz, valamint a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogára.
Vizsgálatom során, az Obtv. 18. § (2) bekezdése alapján megkerestem és tájékoztatást kértem a Nemzeti Erőforrás Minisztériumtól, az ÁNTSZ Országos Tisztifőorvosi Hivataltól, az ország különböző területén működő általános- és középiskoláktól, azok fenntartóitól, a megyei és települési önkormányzatoktól, a Fodor József Iskola-egészségügyi Társaságtól, a Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesületétől, a Magyar Gyógytornászok Társaságától valamint a Magyar Szülők Országos Egyesületétől.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek
-	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”);
-	az állam alapjogvédelmi kötelezettsége: (Alkotmány 8. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása az állam elsőrendű kötelessége.”);
-	a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga (Alkotmány 67. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.”);
-	az egyenlő bánásmód követelménye (Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”);
-	a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alkotmány 70/D. § (1) és (2) bek.: „A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.”);

Alkalmazott jogszabályok
-	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.)
-	A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (Ötv.)
-	A közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény (Kt.)
-	A sportról szóló 2004. évi I. törvény (Stv.)
-	A Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény (Magyarországon kihirdette az 1991. évi LXIV. törvény)
-	A nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet
-	A pedagógiai-szakmai szolgáltatásokat ellátó intézményekről és a pedagógiai-szakmai szolgáltatásokban való közreműködés feltételeiről szóló 10/1994. (V. 13.) MKM rendelet
-	Az iskolai sporttevékenységről szóló 16/2004. (V.18.) Om-GyISM együttes rendelet
-	Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX.3.) NM rendelet
-	A pedagógus-továbbképzésről, a pedagógus-szakvizsgáról, valamint a továbbképzésben részt vevők juttatásairól és kedvezményeiről szóló 277/1997. (XII.22.) Korm. rendelet
-	A sport területén képesítéshez kötött tevékenységek gyakorlásához szükséges képesítések jegyzékéről szóló 157/2004. (V. 18.) Korm. rendelet
-	A felsőoktatási alap- és mesterképzésről, valamint a szakindítás eljárási rendjéről szóló 289/2005. (XII. 22.) Korm. rendelet
-	Az alap- és mesterképzési szakok képzési és kimeneti követelményeiről szóló 15/2006. (IV. 3.) OM rendelet
-	A pedagógiai szakszolgálatokról szóló 4/2010 (I.19.) OKM rendelet

A vizsgálat módszere
Vizsgálatom eredményes lefolytatása és a megkeresett szervek válaszainak összehasonlíthatósága érdekében az iskolai testnevelés, diáksport és gyógytestnevelés helyzetére vonatkozó vizsgálatomat kizárólag az iskoláskorú gyermekekre, fiatalokra (6-18 éves) terjesztettem ki.
Mivel nem volt lehetőségem arra, hogy valamennyi intézménytől tájékoztatást kérjek, így három, az ország különböző területén lévő és eltérő „adottságú” megyéjében – Békés, Nógrád, Zala megyében –, illetve a fővárosban működő oktatási intézmények közül kerestem meg általános és középiskolákat (gimnáziumokat és szakiskolákat), összességében tizennyolcat. A megyékben és a fővárosban is vizsgáltam önkormányzati fenntartású (8), alapítványi (5) és egyházi (5) intézményeket is, annak érdekében, hogy tájékozódhassak arról, hogy az iskolai testnevelés, diáksport és gyógytestnevelés személyi és tárgyi feltételei között van-e különbség attól függően, hogy az egyes intézményeknek ki a fenntartója. A megkeresett iskolák közül 3 megyei jogú városban, 3 vidéki kisközségben, 6 vidéki településen, 6 pedig a fővárosban működik. Valamennyi oktatási intézménynek ugyanazokat a kérdéseket tettem fel, a válaszok összevetésével alakítottam ki megállapításaimat.
Az önkormányzati fenntartású iskolák esetében tájékoztatást kértem a fenntartó önkormányzatoktól is, illetve – az iskolai testnevelésre vonatkozó rendszerszintű kérdéseket illetően – a nemzeti erőforrás miniszter tájékoztatását kértem. 
Az iskolák és azok fenntartóinak válaszai mellett fontosnak tartottam megismerni a testnevelő tanárok, a gyógytornászok, illetve a szülők véleményét is, ezért megkerestem a Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesületét, a Magyar Gyógytornászok Társaságát, a Magyar Szülők Országos Egyesületét, a Fodor József Iskola-egészségügyi Társaságot, és a tájékoztatásukat kértem, hogy milyen gyakorlati nehézségekbe ütközik az ellátás megfelelő biztosítása, illetve milyennek látják a szülők az iskolai testnevelés, diáksport és gyógytestnevelés jelen helyzetét.

A megállapított tényállás

Az egészség nem csupán a betegség hiánya, hanem a teljes testi, lelki és szociális jólét állapota.1 A fizikai aktivitás az egészséges élet egyik alkotóeleme. A rendszeres mozgás jótékony élettani hatásai – vérnyomás és vércukorszint csökkenése, cukorbetegség, daganatos megbetegedések kialakulásának kockázatának csökkenése stb. – megkérdőjelezhetetlenek; a rendszeres testedzés gyermek- és serdülőkorban az egészséges növekedéshez, a megfelelő csont-, izom- és idegrendszeri fejlődéshez nélkülözhetetlen.2 Emellett javítja az élet minőségét, erősíti a testi-lelki egészséget, az ellenálló képességet, továbbá a társas kapcsolatokat is pozitívan befolyásolja.
Az iskoláskorú gyermekek egészségi állapota aggasztó. A gyermekek nagyon kis hányada – kevesebb, mint 20 % – mozog eleget, azaz naponta legalább egy órát; a tanulók 70-80%-a nem végez számottevő sportmozgást az iskolai testnevelés órán kívül, a középiskolások között 13% körüli a tartási rendellenességek előfordulása.3 A felnőttkori degeneratív ízületi és gerinc-betegségek jelentős része a gyermek- és felnőttkori mozgásszegény életmód következményei. Mindezek megelőzhetők az iskolai testnevelés egészségfejlesztő prevenciós és korrekciós hatásainak érvényesítésével.
Jelen körülmények között, az iskola az a kulturális, testkulturális központ, ahol a gyermekek és a fiatalok egészsége megalapozható, ahol a személyiségük megfelelő pedagógiai környezetben fejleszthető. Az iskola intézménye ugyanis az a hely, ahol minden gyermek rendszeresen tartózkodik, ahol a minimális dologi feltételek többnyire rendelkezésre állnak, ahol többségében megfelelően képzett szakemberek oktatnak, a testnevelésre pedig a jogszabály meghatározott időkeretet biztosít, valamint az iskolai testnevelés az egészséges életre nevelés legköltséghatékonyabb módja is egyben. 

I. Az iskolai testnevelés
A nemzeti erőforrás miniszterhez intézett megkeresésemben az iskolai testneveléssel kapcsolatban a következő konkrét kérdésekre vártam választ: 
·	Rendelkezésére áll-e olyan statisztikai adat, felmérés, amely tájékoztatást nyújt arról, hogy a tanórai és a tanórán kívüli testnevelés személyi és tárgyi feltételei milyen mértékben biztosítottak a nevelési-oktatási intézményekben?
·	Az egyes intézmények biztosítani tudják-e a rendelkezésükre álló költségvetési keretből az sportegészségügyi feladatok (pl. a mindennapi testneveléshez szükséges feltételek biztosítása, kötelező szűrő és ellenőrző vizsgálatok) ellátását? Amennyiben nem, a minisztérium milyen intézkedésekkel tudja elősegíteni az ellátás biztosítását?
·	Előfordulhat-e, hogy forráshiány miatt a gyermekek nem jutnak hozzá, vagy nem a megfelelő mértékben, illetve gyakorisággal jutnak hozzá az életkori sajátosságaikhoz és az egyéni igényeikhez igazodó sportegészségügyi ellátáshoz?
·	Miként valósul meg az sportegészségügyi feladatok személyi és tárgyi feltételeinek, valamint az ellátást végző szakembereknek az ellenőrzése? Kihez fordulhat a gyermek, illetve szülője, ha sérelem éri?
·	A sportegészségügyi feladatokat ellátó szakemberek (testnevelő tanár, iskolaorvos, védőnő) eleget tesznek-e együttműködési, és jelzési kötelezettségeiknek teendőik során?
·	Nyomon követhető-e és milyen módon történik, hogy a helyi sportfejlesztési koncepciók megvalósítása a sport hosszú távú fejlesztési koncepciójához illeszkedik? A minisztérium hogyan támogatja a koncepciók megvalósítását?
·	Minként valósul meg a gyermekek fizikai állapotának méréséhez szükséges, a helyi tantervbe beépített módszereknek a szakmai ellenőrzése?
·	Valamennyi oktatási intézményben megvalósul-e a gyermekeknek az egészségi állapotuk szerinti testnevelési csoportba való beosztása (differenciált testnevelés – könnyített testnevelés, gyógytestnevelés, testnevelés alól felmentett)? Biztosított-e minden gyermek számára az egészségi állapotának megfelelő és a testnevelési csoport szerinti ellátás?
·	A minisztériumhoz érkezett-e panasz, vagy bármilyen jelzés az iskolák sportegészségügyi ellátásával kapcsolatban akár a szülők, akár az intézmények részéről?
A válaszok egyes kérdésekre adott rövid tartalmát összegezve, az egyes pontoknál részletezem.

1. Az iskolai testnevelés tárgyi feltételei
A testnevelés hatékony oktatását a személyi (tanító, tanár), a tárgyi (tornaterem, öltöző, vizesblokk, sportudvar, uszoda, sportfelszerelések, tornaszerek, mászófal stb.), és az anyagi források határozzák meg. A Sportról szóló 2004. évi I. törvény 63. § (2) bekezdése értelmében iskola, kollégium és óvoda nem építhető a tanulók számához viszonyított, külön jogszabályban meghatározott méretű tornaterem, tornaszoba vagy sportlétesítmény nélkül. Az építés során lehetőség szerint figyelembe kell venni a lakossági igényeket is. 
Ha az iskola nem rendelkezik tornateremmel vagy tornaszobával, az iskola fenntartója a helyi települési adottságoknak és lehetőségeknek megfelelően biztosítja a mindennapos testedzéshez szükséges feltételeket. A tornaszobával, tornateremmel nem rendelkező iskola részére annak igazgatója és iskolai sportköre kérelmére az iskola fenntartója a fenntartásában működő másik iskola, kollégium tornatermét, tornaszobáját köteles a mindennapos testedzés céljaira rendelkezésre bocsátani. A következő tanítási évre vonatkozó kérelmet a tanítási év utolsó tanítási napjáig kell az iskola fenntartójának átadni. Az iskola fenntartója a fenntartásában működő települési sportlétesítmény igénybevételét a mindennapos testedzés céljaira, az annak teljesítéséhez szükséges időtartamban, az iskolával kötött megállapodás alapján, ellenszolgáltatás nélkül köteles biztosítani az iskola és az iskolai sportkör részére.4
A nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet 54. § (1) bekezdése értelmében a rendelet 7. számú melléklete határozza meg azokat a kötelező (minimális) eszközöket és felszereléseket, továbbá helyiségeket, amelyekkel – fenntartótól függetlenül – a nevelési-oktatási intézményeknek rendelkezniük kell [kötelező (minimális) eszköz- és felszerelési jegyzék].
A rendelet értelmében iskolánként 1 tornatermet kell kialakítani – általános iskolában, amennyiben legalább nyolc évfolyammal alapították; gimnáziumban, továbbá szakközépiskolában, szakiskolában és szakmunkásképző iskolában, ha általános műveltséget megalapozó évfolyama van; kizárólag szakképző évfolyammal működő iskola esetén abban az esetben, ha az iskolát legalább százhúsz tanuló befogadására létesítették. A tornateremben mindazoknak a felszereléseknek, amelyeknek a tornaszobában, továbbá 2 kosárlabda palánknak, 1 gyűrűnek, 2 mászórúdnak kell rendelkezésre állnia.
Amennyiben a tornaterem nem kötelező, vagy a tornaterem a székhelyen van és annak igénybevételére nincs lehetőség, iskolánként (székhelyen és telephelyen) 1 tornaszobát kell létrehozni, általános iskolában, szakközépiskolában, szakiskolában és szakmunkásképző iskolában, harminc mozgáskorlátozott tanulónként 1 tornaszobát kell létesíteni; mozgás korlátozott tanuló esetében minden esetben helyben. A tornaszoba rendelet által meghatározott minimális felszereltsége: 5 kislabda, 5 labda, 2 tornaszőnyeg, 2 tornapad, 2 zsámoly, 2 bordásfal, 2 mászókötél, 5 gumikötél, 5 ugrókötél, 5 medicinlabda, 1 stopper, 1 kiegészítő tornakészlet, valamint fogyatékos tanulót oktató iskolában az egyéni fejlesztést szolgáló speciális tornafelszerelések a pedagógiai programban foglaltak szerint.
Sportudvart iskolánként (székhelyen és telephelyen) 1-et kell létesíteni, azonban helyettesíthető a célra alkalmas szabad területtel, szabadtéri létesítménnyel, továbbá kiváltható szerződés alapján igénybe vett sportlétesítménnyel. A sportudvar kötelező minimális felszereltségei a következők: szabadtéri labdajátékhoz szükséges felszerelés, magasugró állvány, léc, távol-, magasugró gödör homokkal vagy szivaccsal, lehetőség szerint kialakított futópálya; fogyatékos tanulót oktató – iskolában egy iskolai osztály egyidejű foglalkoztatásához szükséges mennyiségben – az egyéni fejlesztést szolgáló speciális tornafelszerelések, a pedagógiai programban foglaltak szerint.
Öltözőt és zuhanyzót szintén iskolánként és nemenként kell kialakítani.
A Nemzeti Fejlesztési Minisztérium tájékoztatása5 szerint a tornatermek, a tornaszobák, az uszodák és a sportpályák száma a következőként alakult az elmúlt években:
Megnevezés	2007/2008	2008/2009	2009/2010	2010/2011	
Általános iskola	2530	2511	2482	2477	
Szakiskola	125	137	147	149	
Speciális szakiskola	15	14	15	20	
Gimnázium	463	479	482	478	
Szakközépiskola	454	440	440	440	
Tornatermek száma összesen	3587	3581	3566	3564	
Megnevezés	2007/2008	2008/2009	2009/2010	2010/2011	
Általános iskola	1535	1525	1524	1493	
Szakiskola	84	83	77	79	
Speciális szakiskola	16	17	18	20	
Gimnázium	212	225	235	230	
Szakközépiskola	218	210	225	213	
Tornaszobák száma összesen	2065	2060	2079	2035	
Megnevezés	2007/2008	2008/2009	2009/2010	2010/2011	
Uszodák száma	110	109	111	113	
Sportpályák száma	4490	4395	4228	4230	
Megnevezés	2007/2008	2008/2009	2009/2010	2010/2011	
Általános iskola	3418	3363	3343	3306	
Szakiskola	600	586	623	651	
Speciális szakiskola	148	150	157	151	
Gimnázium	822	837	850	876	
Szakközépiskola	955	908	917	939	
Feladat ellátási helyek összesen	5943	5844	5890	5923	
A miniszteri állásfoglalás szerint, tekintettel arra, hogy míg a közoktatásban részt vevő gyermekek száma folyamatosan csökken, addig a tornatermek, tornaszobák és sportpályák számát illetően a kezdeti esés után emelkedés következett be, „a tárgyi feltételek ilyen módon javulnak a testmozgás, a sport gyakorlásának elősegítése kapcsán”.6
A tornatermek, a tornaszobák, a sportpályák és a gyermekek számának kizárólag a statisztikai adatok alapján való fenti összevetése és megközelítése nem elfogadható, ugyanis a tárgyi feltételek javulást mutató statisztikai adatai ellenére a közoktatásban résztvevő, – csökkenő számú – gyermekek többsége számára nem áll rendelkezésre a mindennapos testneveléshez szükséges megfelelő minőségű és mennyiségű eszköz, sportlétesítmény.
A Zala megyei és a Nógrád megyei szakiskolák megkeresésemre adott válaszaikban jelezték, hogy az iskolai testnevelés tárgyi feltételei az ellátandó feladatokhoz képest mind mennyiségben, mind pedig minőségben elmaradnak a szükségestől. Az iskola saját költségvetéséből szinte alig tud elkülöníteni a sportlétesítmények felújítására. Egy fővárosi szakiskola testnevelő tanára úgy nyilatkozott, hogy az iskola tanulói részére minden igyekezetük ellenére sem tudják biztosítani az életkori és egészségi állapotuknak megfelelő ellátást, ugyanis ehhez egy nagyobb tornatermet kellene kiépíteni öltözőkkel és zuhanyzókkal. Az 5 megkeresett egyházi iskola közül 1 békés megyei iskola egyáltalán nem rendelkezik tornateremmel, így rossz idő esetén a helyi kultúrházban tartják a testnevelés órákat és a sportköri foglalkozásokat. Egy fővárosi alapítványi oktatási intézmény vezetője válaszlevelében az iskolavezetés mindennapi testedzésre épülő aktív egészségnevelési tevékenységéről számolt be, valamint arról, hogy az iskolában tanuló – leginkább hátrányos helyzetű – gyermekek részére biztosított az egészségi állapotuknak megfelelő testedzés. 
Az Országos Egészségfejlesztési Központ Gyermek és Ifjúsághigiénés Osztályának munkatársai 5350 általános iskola és közoktatási intézmény higiénés állapotát vizsgálták meg kérdőíves módszerrel.7 A kérdőívet az ÁNTSZ munkatársai töltötték ki helyszíni közegészségügyi ellenőrzések alkalmával. A kérdőív kérdései részletesen kitértek az iskolaépület, az udvar, a tantermek, a tornaterem és tornaszoba, a vizesblokk és öltözők, a mellékhelyiségek, a közműellátás és a balesetveszély jellegére a higiéniai viszonyokkal összefüggésben. A vizsgálat eredménye szerint az 5350 általános iskola és közoktatási intézménynek mindössze 11%-a kifogástalan higiéniai szempontból.
Az oktatási intézmények 80%-a rendelkezik tornateremmel vagy tornaszobával, 19,9 %-ában nincs tornaterem / tornaszoba, de a foglalkozások egyéb helyen megoldottak (pl. bérelt létesítmény, uszoda, kultúrház stb.), 0,1%-ában nincs olyan létesítmény, ahol a testnevelés óra megtartható. Mindezek értelmében a testnevelési órák megtartásának fedett létesítmény feltételei 99,9%-ban adottak. Az osztott órák miatt (fiúk – lányok külön-külön) az átfedések nehezen küszöbölhetők ki, a bérelt létesítmények pedig hosszú távon nem jelentenek megoldást. Jelenleg azonban az iskolák 20%- ában nincs semmilyen fedett létesítmény.8
Az iskolák kb. 40%-ában van lehetőség a sportudvar kialakítására. Az oktatási intézmények 29%-ában ideális az udvar (sport, pihenés és játék céljára alkalmas), 31%-ában megfelelő (sportolás, pihenés vagy játék céljára alkalmas), 40%-ában nem tagolt az udvar, 1%-ában pedig nem található meg az udvar.
A testnevelés óra utáni tisztálkodás feltételei (pl. vizesblokk, idő) a következőként alakulnak: az oktatási intézmények 48%-ában van vizesblokk és a gyermekek számára biztosított a tisztálkodáshoz szükséges idő is, míg az iskolák 23%-a vizesblokkal ugyan rendelkezik, a gyermekek azonban időhiány miatt nem tudnak tisztálkodni testnevelés óra után; az intézmények 29%-ában azonban egyáltalán nem építették ki a vizesblokkokat. Mindezek értelmében a tanulók 52%-ának nincs lehetősége tisztálkodni a testnevelési és sportfoglalkozások után.9
Összefoglalva elmondható, hogy a kilencvenes évek átfogó tornaterem-építési hullámát nem követte a sportudvarok, az iskolai tanmedencék fejlesztési programja. A fenntartók – központi források hiányában – tehetetlenek a sportlétesítmények amortizációjának megfékezésében, a sportszerek és a testnevelési eszközök beszerzését nem tudják biztosítani. A tornaszerek, a sporteszközök mérete és minősége a felnőtt sportban elfogadottat követi, így a könnyített feltételekkel történő mozgástanulás nem igazítható az életkori sajátosságokhoz.10 Az elmúlt években, évtizedekben több felmérés – eltérő vizsgálati körre vonatkozóan, és nem valamennyi hazai közoktatási intézményre kiterjedően – is készült azzal a céllal, hogy képet adjon a testnevelés tárgyi feltételeinek mennyiségi és minőségi mutatóiról, azonban ezek a vizsgálatok nem helyettesítik az ellenőrzés és felügyelet rendszerét, ami a jelenlegi eszköz és létesítményhiány feldolgozását szolgálná.

2. Az iskolai testnevelés személyi feltételei
A testnevelés tantárgy oktatói ellátottsága 
A testnevelést három végzettség alapján lehet oktatni a jelenleg hatályos jogszabályok szerint – tanító oklevéllel az 1-4. évfolyamokon, tanító oklevéllel és műveltségterületi képzettséggel az 1-6. évfolyamokon, testnevelő tanári főiskolai végzettséggel az 1-8. évfolyamokon, valamint testnevelő tanári egyetemi végzettséggel valamennyi (1-12. évfolyamok) évfolyamon.
A testnevelő tanárok száma az elmúlt években:
Megnevezés	2007/2008	2008/2009	2009/2010	2010/2011	
Általános iskola	6377	6188	5718	5626	
Szakiskola	467	463	456	442	
Speciális szakiskola	85	92	72	68	
Gimnázium	1256	1256	1175	1123	
Szakközépiskola	1049	982	942	935	
Testnevelést oktatók száma összesen	9234	8981	8363	8194	

A Kt. 50. § (9) bekezdése értelmében az iskola köteles megteremteni a tanulók mindennapi testedzéséhez szükséges feltételeket. A testnevelés tantárgy kötelező óraszámát képzési szintenként a Kt. határozza meg, miszerint az első négy évfolyamon legalább heti 3, a többi évfolyamon heti átlagban 2,5 testnevelési órát kell beépíteni a helyi tantervbe. A helyi tantervbe – a nem kötelező tanórai foglalkozások időkeretének terhére – további egy vagy több testnevelési óra is beépíthető.11 Az utóbbi rendelkezés csak lehetővé teszi a testnevelési óráknak a kötelező óraszámon felüli emelését, ami a gyakorlatban stagnáló óraszámot eredményez, így ezzel szűkül a diplomás testnevelő tanárok munkavállalási, tanítási esélye. 
A jelenlegi gyakorlat ugyanis az, hogy az 1-4. évfolyamokon foglalkoztatás politikai célok alapján, költséghatékonysági megfontolásból és a tanítók kötelező óraszámának biztosítása céljából kb. 80-90% -ban tanítói végzettségű osztálytanítók oktatják a testnevelést, akiknek kb. 10%-a rendelkezik a testnevelés oktatására vonatkozó speciális műveltségterületi képzettséggel. A tanítók szakmai felkészültsége azonban nem éri el a testnevelő tanárok szakmai felkészültségét, hiszen csupán 130-150 órában kapnak a testnevelés oktatására irányuló felkészítést, és ez a minimális elméleti és szakmódszertani anyag nem elegendő az intenzív fejlődésben lévő 6-10 éves korú tanulók testi fejlődésének megalapozásához, a képzés minőségi követelményeinek biztosításához. Az általános iskolák felső tagozatán (5-8. évfolyamok) általában kétszakos testnevelő tanárokat alkalmaznak – így amennyiben más tantárgy tanításához osztják be a kétszakos testnevelő tanárt, kevesebb a megtartott testnevelési órák száma -, míg a felső tagozatok (9-12. évfolyamok) egyetemi végzettségű tanárokkal telítettek.12 A tanárképző főiskolák vonzáskörzetében számos kétszakos testnevelő tanár oktat a felső tagozaton is.
Évente körülbelül 600-an végeznek a Semmelweis Egyetem Testnevelési és Sporttudományi Karán, valamint a tanárképző főiskolák testnevelő tanári szakain. Az utóbbi években a friss diplomások nehezen tudnak elhelyezkedni a tanári pályán. Már nem csak Budapesten és a nagyobb városokban, hanem a kisebb településeken is kb. 10-20 pályázat érkezik be egy-egy meghirdetett testnevelő tanári állásra; a pályázók 20-30%-a tud testnevelő tanárként elhelyezkedni, továbbá ugyanennyien jutnak munkához a testkultúra különböző területein rendezvényszervezőként, rekreációs és szabadidőprogram irányítóként, szállodai animátorként, fitneszközpontokban oktatatóként, egyéni edzőként, úszásoktatóként, túravezetőként, illetve sportedzőként különböző egyesületeknél. Egyesek kényszerűségből vagy az érdeklődésükből fakadóan az üzleti élet, a média világa stb. felé fordulnak, míg a végzettek kb. 5%-a külföldön helyezkedik el, 3-4% pedig továbbtanul.
Az iskolákban oktató testnevelő tanárok többsége a szerény anyagi megbecsülés ellenére és a hiányos létesítményi feltételek mellett hivatásként, magas színvonal teljesíti mind a tanórai, mind a tanórán kívüli (délutáni sportfoglalkozások, túrák, nyári táborok stb.) oktatási-nevelési feladatait.

A testnevelő tanár személyisége
A testnevelő tanárok nevelésének hatékonyságát meghatározott tulajdonságok és személyiségjegyek juttatják érvényre. Alapvető elvárás, hogy a testnevelő tanár gondolkodásmódja, életszemlélete és nevelési filozófiája biztos szakmai tudáson alapuljon, szilárd erkölcsi normarendszer jellemezze, a gyermekek szeretete vezesse, optimista és progresszív legyen. Kizárólag a mintakövetésre alkalmas tanáregyéniség képes a nevelési célok eredményes megvalósítására. A sikeres testnevelő tanári magatartás és a hatékony nevelői tevékenységek többek között olyan személyiségjegyeket feltételeznek, mint például általános műveltség, szilárd szakmai tudás, deklarált követelményrendszer, együttműködési készség, feltétlen megbízhatóság, szakmai függetlenség, türelem a tanítványokkal, önzetlenség, humanizmus, empátiakészség, szuggesztivitás, pszichológiai érzék, igazságosság, kitartóképesség, következetesség, önkontroll. Kiemelten nagy jelentőséggel bír a testnevelő tanár differenciáló képessége, tekintettel arra, hogy a tanulók különböző testi adottságokkal és képességekkel rendelkeznek; a feladatokat egyénileg, a tanulók teljesítőképességének megfelelően kell kijelölni, és az értékelést is a tanulók teljesítményéhez viszonyított fejlődés alapján kell elvégezni.
Különösen nagy figyelmet kell fordítani a gyengébb, ügyetlenebb, túlsúlyos, esetleg enyhén testi fogyatékos gyermekre. A testnevelő tanárnak feltétlenül rendelkeznie kell olyan beleélési képességgel, amelynek segítségével meg tudja érteni és át tudja érezni az ilyen gyermek helyzetét. Az őszinte légkör és tanár-tanítvány kapcsolatrendszer kialakításához nélkülözhetetlen a nyitott, barátságos embereket szerető, közösséget formáló egyéniségű testnevelő tanár.
Az eredményes nevelő munka érdekében a testnevelő tanárnak el kell hárítania a nevelőmunkáját korlátozó tényezőket; következetes legyen és egyben megértően segítő; teremtse meg az osztály jó munkahangulatát; szabályozza a testnevelés óra emocionális hatásait. Fejlessze a tanulók érzelmi intelligenciáját; tudja, hogy a közömbösség bénít, a dicséret lelkesít; keresse az elismerés és a jutalmazás lehetőségeit; bizalmat sugározzon, azonban ne engedjen tág teret a bizalmaskodásnak. Legyen mértéktartóan tekintélyes; értékeljen objektívan, lehetőleg közönség előtt; folyamatosan értékelje saját tevékenységét is; ne feledje, hogy minden tanítványa külön egyéniség; tudatosan alkalmazza a nevelés alapvető módszereit – a példamutatást, a szoktatást és a meggyőzést. Az autonóm, aktív, hivatását és tanítványait szerető testnevelő tanár személyiségében integrálja a nevelési folyamat hatótényezőit, képes tanítványai szeretetét, kollégáinak tiszteletét kivívni, az iskolán kívüli közösségeket aktivizálni, pozitívan befolyásolni.

A testnevelő tanárok képzése és továbbképzése
A hazai testnevelőtanár-képzés gazdag hagyományokkal rendelkezik. A szakterület belső értékelése szerint a képzés anyaga korszerű, a tantárgyi modulok jól strukturáltak, a képzési programok a közoktatás igényeihez igazodnak, így a képzés európai viszonylatban is megfelelő színvonalat biztosít. A bolognai folyamat13 során bevezetett struktúraváltás és a kétciklusú képzés alapjaiban változtatta meg a hazai duális testnevelőtanár-képzés rendszerét 2006-ban. Az új struktúra első ciklusa a 3 éves alapképzés (BA – bachelor, alapképzés), a második ciklus a 2 éves mesterképzés (MA – master, mesterképzés). A négy alapképzési szak: testnevelő-edző, rekreációszervezés és egészségfejlesztés, sportszervező, humánkineziológia; mesterképzés szakedző, rekreáció, sportmenedzser és humánkineziológia szakon indul.14
A tanárképzés duális képzés- és intézménystruktúrájának egységesítését követően a 2009/2010-es tanévtől kezdődően négy intézményében folyik testnevelő tanári képzés, az egri Eszterházy Károly Főiskola Testnevelési és Sporttudományi Intézetében, a szombathelyi Nyugat-magyarországi Egyetem Művészeti, Nevelési és Sporttudományi Karán, a Pécsi Tudományegyetem TTK Testnevelési és Sporttudományi Intézetében, valamint a budapesti Semmelweis Egyetem Testnevelési és Sporttudományi Karán. Az egységes tanárképzés bevezetése előtt főiskolai szintű testnevelő tanári diplomát kibocsátó, további három intézmény nyújtott alapképzést a sporttudományi terület különböző szakain – ELTE Pedagógiai és Pszichológiai Kar, Nyíregyházi Főiskola Természettudományi és Informatikai Kar, Szegedi Tudományegyetem Juhász Gyula Pedagógusképző Kar
A szakmai álláspont a felsőfokú képzés strukturális változását illetően nem egységes. A Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesületének álláspontja szerint, a legnagyobb probléma az, hogy megszűnik a két végzettségi szintű (főiskolai, egyetemi) tanárképzés, azaz tanári szakképzettség kizárólag az alapképzést követően, a mesterképzés elvégzésével szerezhető meg két főszakon, vagy egy fő és egy mellékszakon (szakpáros képzés). Mindez jelentősen megnehezíti a végzősök elhelyezkedési esélyeit, ugyanis az alapképzésben megszerzett főiskolai oklevéllel testnevelő tanárként nem helyezkedhetnek el. Az Egyesület álláspontja szerint, tekintettel arra, hogy az alapképzés nem teszi lehetővé az oktatói munkát az 1-6. évfolyamokon, célszerű lenne egy, a korosztállyal foglalkozó testnevelő tanár szak létrehozása.
Az Egyesület szerint, a tanárképzés három tartalmi elemének (szakterületi ismeret, pedagógiai-pszichológiai elméleti és gyakorlati ismeretek, iskolai szakmai gyakorlat) kreditelosztása aránytalan. A pedagógiai-pszichológiai ismeretek köre (40 kredit) túlméretezett a szakképzettség szerinti szakterületi ismeretek rovására. A kettős tanári szakképzettség esetén a szakterületi ismeretekre mindössze 80 kredit értékű anyagot határoztak meg, amelybe a szakmódszertan (tantárgy-pedagógia) is beletartozik.15 Szintén problematikus a két tanári szakképzettség követelményeinek teljesítése, ugyanis a két tanári szakképzés aszimmetrikus – az egyik szak ismerete lényegesen meghaladja a másik szak ismeretanyagát. Gondot jelent továbbá, hogy az első ciklus befejezése után a hallgatók nem a tanár szakot folytatják a második cikluson. Ez a jelenség a 2009/2010-es tanévben a testnevelő tanár szakon is megjelent.
A testnevelő tanárok továbbképzését a Semmelweis Egyetem Testnevelési és Sporttudományi Karának (TF) 1975-ben alapított Továbbképző Intézete szervezte 2009. június 30-ig. Az Intézet átszervezése következtében a feladatot a TF Felnőttképzési Csoportja vette át. A Közoktatási törvény 19. § (8) bekezdése16 kötelezővé teszi a pedagógusok továbbképzéseken való részvételét. A pedagógus-továbbképzésről, a pedagógus-szakvizsgáról, valamint a továbbképzésben részt vevők juttatásairól és kedvezményeiről szóló 277/1997. (XII.22.) számú Korm. rendelet rendelkezik a pedagógusok hétévenkénti kötelező továbbképzéséről. A továbbképzést szervező intézményeknek az alapítási engedély iránti kérelmüket az Oktatási Hivatalhoz kell benyújtaniuk; a továbbképzési program jóváhagyásáról valamint az alapítási engedély kiadásáról az oktatásért felelős miniszter dönt az Akkreditációs Testület javaslata alapján.17
A továbbképzésekre általánosan jellemző, hogy a képzések mind a szervező intézmények, mind pedig a pedagógusok és az iskolák számára nagyon költségesek. A továbbképzési programok engedélyezési eljárása bonyolult, a túlzott adminisztráció megnehezíti a továbbképzések előkészítését. Kifogásolható, hogy a továbbképzésekkel kapcsolatos döntéshozatali folyamatban az egyes szakmák képviselői nem vesznek részt, illetve az, hogy a képzések minimális időkeretét 30 órában határozza meg a Kormány rendelet.18 Egyes képzések (például új sporteszköz, sportjáték stb. megismertetése) esetében ugyanis a rövidebb időkeret is megfelelne a képzési célnak, valamint ez utóbbi költséghatékonyabb megoldást is jelentene egyben (pl. nem merül fel szállásigény, nem kell helyettesíteni a képzésen részt vevő tanárt stb.).
Nagy igény mutatkozik az egyes sportágak edzőinek, oktatói szintű szakembereinek képzésére is. Célszerű lenne, a hétvégenként megszervezett 120 órás kötelező továbbképzések óraszámába az OKJ-s végzettséget adó, sportági szakképzést is beszámítani, ugyanis jelenleg az Országos Képzési Jegyzékben19 szereplő emelt szintű és felsőfokú szakképzések beszámítása lehetséges, azonban ilyen jellegű képzéseket nem szerveznek testnevelő tanárok számára.

3. Az iskolai testnevelés tárgyi és személyi feltételinek ellenőrzése, a helyi sportfejlesztési koncepció
A Kt. 50. § (9) bekezdése értelmében az iskola köteles megteremteni a tanulók mindennapi testedzéséhez szükséges feltételeket. Az Stv. 55. § (1) bekezdés d) pontja értelmében a települési önkormányzat megteremti az önkormányzati iskolai testnevelés és sporttevékenység gyakorlásának feltételeit. 
Mindkét, a testneveléssel és sporttal kapcsolatos feladat- és hatásköri törvényi előírás arról rendelkezik, hogy mind az iskola, mind az önkormányzat „megteremti”, azaz rendelkezésre bocsátja az iskolai testnevelés gyakorlásához szükséges eszközöket. A tárgyi feltételek, a kötelező (minimális) eszköz- és felszerelési jegyzék mennyiségi és minőségi ellenőrzéséről azonban egy hatályos jogszabály sem rendelkezik.
A Nemzeti Erőforrás miniszter az iskolai testnevelés és sport tárgyi és személyi feltételeinek ellenőrzésére vonatkozó kérdésemre adott válasza szerint „a tárgyi feltételeket a közegészségügyi felügyelők ellenőrzik, sokszor a szakmai ellenőrzést végző szakemberekkel”.
Az Országos Tisztifőorvos álláspontja az, hogy az iskolai testnevelés tárgyi és személyi feltételeinek ellenőrzése a fenntartó iskola, illetve a testnevelő tanárokat képző intézmények és szakemberek feladata kell, hogy legyen.
Zalaegerszeg és Salgótarján MJ Városok megkeresésemre adott válaszukban arról tájékoztattak, hogy a testnevelés tárgyi és személyi feltételeire vonatkozóan adatokkal nem rendelkeznek; Salgótarján vezetése szerint „a tanórai és a tanórán kívüli testnevelés személyi és tárgyi feltételeiről a folyamatos kapcsolattartás során lehet információt szerezni”. A balesetveszélyes, elhasználódott eszközöket folyamatosan igyekeznek javítani, pótolni, amíg a város költségvetési kerete engedi. A testnevelési csoportbesorolás kapcsán a salgótarjáni polgármester – szűkszavúan – úgy nyilatkozott, hogy az egyéni igények figyelembevételét a forráshiány nagyban nehezíti. Békéscsaba közgyűlése a sportkoncepció előkészítői munkái során végez felméréseket és gyűjt adatokat a testnevelés tárgyi és személyi feltételeire vonatkozóan a nevelési- oktatási intézményektől.
A tárgyi feltételek ellenőrzése az oktatási intézményvezetőjének, illetve a fenntartónak a feladata, az intézményen belüli szakmai ellenőrzés pedig az intézményvezető hatáskörébe tartozik; a fenntartó önkormányzat kizárólag az iskolai dokumentumok (pl. helyi tanterv) jogszabályi megfelelőségét ellenőrizheti. Békéscsaba polgármestere hiányosságként emelte ki válaszlevelében azt, hogy a külső szakmai ellenőrzés rendszere egyáltalán nem működik. A szakmai ellenőrzéssel kapcsolatos kérdésekre adott válaszok alapján megállapítottam, hogy sok esetben az intézményvezetők számára sem egyértelmű, hogy az iskolában esetlegesen tartott ellenőrzés mely szerv részéről, milyen jog- és feladatkörükben eljárva történt, és mire irányult. Több egyházi iskola a Katolikus Pedagógiai Szervezési és Továbbképzési Intézet szakmai ellenőrzéséről számolt be, amely 3 éves rendszerességgel folytatnak, az egész intézményre kiterjedően; egy fővárosi szakiskola szakmai ellenőrzésként számolt be a Mérei Ferenc Fővárosi Pedagógiai és Pályaválasztási Tanácsadó Intézet 2 évvel ezelőtti látogatásáról.
Az 1935. évi oktatási törvény a testnevelő tanárok oktató-nevelő munkájának egységességét és szakszerűségét kívánta biztosítani a szakfelügyeleti rendszer létrehozásával. A szakfelügyelet legfontosabb feladata az iskolalátogatás volt, amelynek minden lépését (az iskolalátogatást megelőző teendők, látogatás alatti magatartás, a tanítási óra és a nevelő munka megfigyelése stb.) a végrehajtási rendelet pontosan meghatározta. A szakfelügyelők másik alapvető feladata a tanárok továbbképzésének és önképzésének az ellenőrzése, irányítása volt. A szakfelügyelők a pedagógusok oktató-nevelő munkáját személyi lapon értékelték, valamint ezen határozták meg a pedagógusok feladatait is. Az 1935. évi törvénybe foglalt elvek és módszerek kb. ötven éven át határozták meg a szakfelügyelet működését, és biztosították a testnevelés hatékonyságát.
Az Ötv. 70. §-a a megyei önkormányzatok kötelező feladataként jelöli meg pedagógiai-szakmai tanácsadás szolgáltatást. A Kt. 36. §-a értelmében a pedagógiai-szakmai szolgáltatások a közoktatási intézmények és fenntartóik, valamint a pedagógusok munkáját, továbbá a tanulói érdekvédelemmel összefüggő tevékenységét segítik. Pedagógiai-szakmai szolgáltatás a pedagógiai értékelés, melynek feladata mérni és értékelni a nevelési-oktatási intézményben végzett nevelő- és oktatómunka eredményességét, és segíteni a helyi, a térségi és az országos közoktatási feladatellátás szervezését; a szaktanácsadás, amelynek feladata az oktatási, pedagógiai módszerek megismertetése és terjesztése.
A szaktanácsadás eszközei és módszerei különösen a pedagógiai programok, helyi tantervek, házirendek és más dokumentumok elemzése, elkészítésének és alkalmazásának segítése, pedagógiai fejlesztő tevékenység elemzése, értékelése, segítése, tankönyv és taneszközök készítésének, kiválasztásának segítése, pedagógiai módszerek, eszközök, eljárások megismertetése, terjesztése, egyéni szakmai tanácsadás.20
A Kt. és annak végrehajtási rendeletei azonban nem rendelkeznek a szaktanácsadói hálózat működéséről, ennek következtében a pedagógiai-szakmai szolgáltatások rendszere nem működik hatékonyan – hiányzik a szaktanácsadás törvényi szabályozása, illetve a meglévő rendelkezések sem érvényesülnek a gyakorlatban.
Az Stv.55. § (1) bekezdés a) pontja értelmében a települési önkormányzat – figyelemmel a sport hosszú távú fejlesztési koncepciójára –meghatározza a helyi sportfejlesztési koncepciót, és gondoskodik annak megvalósításáról. A nemzeti erőforrás miniszter a helyi sportfejlesztési koncepcióra vonatkozó kérdésemet illetően – miszerint „Nyomon követhető-e és milyen módon történik, hogy a helyi sportfejlesztési koncepciók megvalósítása a sport hosszú távú fejlesztési koncepciójához illeszkedik?” – arról tájékoztatott, hogy az elmúlt időszakban a települési önkormányzatok által készített koncepciók számosságáról és tartalmáról az állami sportigazgatási szerv (jelenleg a NEFMI Sportért Felelős Államtitkársága) nem rendelkezik részletes adatokkal. Ennek elsődleges oka a statisztikai és igazgatási típusú adatgyűjtések, adatátvételek korszerűtlen volta, valamint azok feldolgozásának, rendszerezésének hiánya, esetlegessége. A Sportért Felelős Államtitkárság céljai között szerepel az is, hogy az állami sportinformációs rendszer keretein belül valamennyi helyi sportfejlesztési koncepció elérhető legyen, és így feltérképezhető lesz a módosítás alatt álló Sport XXI. Nemzeti Sportstratégiához való illeszkedésük.

4. Az iskolaorvos és a védőnő iskolai testneveléssel kapcsolatos feladatai21
Az ifjúság-egészségügyi gondozás célja a kiskorúak harmonikus testi és lelki fejlődésének elősegítése; speciális feladata többek között az iskolai testneveléssel, könnyített és gyógytestneveléssel, a diáksporttal kapcsolatos egészségügyi feladatok ellátása. A gondozás keretében ellenőrizni kell a közegészségügyi, valamint a baleset-megelőzési követelmények érvényesülését a gondozó és a nevelő-oktató intézményekben, az elméleti és gyakorlati képzésre szolgáló helyiségekben, továbbá a szabadtéri foglalkoztatási és rekreációs területeken. Az ifjúság-egészségügyi gondozás részét képezi – a külön jogszabályban meghatározottak szerint – az iskola-egészségügyi ellátás.22
Az iskolaorvos és a védőnő egészségügyi kérdésekben, felkérésre, szakértőként közreműködik a nevelőtestület, illetve az iskolaszék, óvodaszék, kollégiumi-szék munkájában. A tanulók egészségügyi ellátásán kívüli egyéb iskola-egészségügyi feladatokat (környezet-egészségügy, élelmezés-egészségügy, balesetvédelem, egészségnevelés, pályaválasztási tanácsadás) az iskolaorvos és a védőnő az oktatási intézmény vezetőjével, illetőleg a szakmai szervezetekkel együttműködve végzi.23
A nevelési-oktatási intézmény orvosának az iskola-egészségügyi ellátással kapcsolatos feladatai közé tartozik az alkalmassági vizsgálatok elvégzése, amely keretében az iskolaorvos elkészíti a testnevelési csoportbeosztást, a gyógytestneveléssel, testneveléssel, sporttal kapcsolatos iskola-egészségügyi feladatokat ellátja; elsősegélynyújtás, mint az iskolában bekövetkező balesetek, sérülések, akut megbetegedések elsődleges ellátása, a tanuló háziorvoshoz, házi gyermekorvoshoz, illetve egyéb intézménybe irányítása; környezet-egészségügyi feladatok – az intézményi környezet (tantermek, gyakorlati helyiségek, tornaterem, egyéb kiszolgáló helyiségek) ellenőrzése, a hiányosságok észlelése, intézkedések megtétele.24
A nevelési-oktatási intézmény védőnője önállóan ellátandó feladatai közé tartozik a 6 éven felüli tanulók kétévenkénti mozgásszervi vizsgálata, különös tekintettel a lábstatikai problémákra és a gerinc-rendellenességekre. Az iskola védőnője részt vesz továbbá a testnevelés, gyógytestnevelés, technikai órák, iskolai helyiségek és környezet, az étkeztetés higiénés ellenőrzésében.25
Az iskolaorvos és a védőnő figyelemmel kísérik a tanulók szomatikus – ezen belül kiemelten mozgásszervi – állapotát, továbbá elkészítik a gyermekeknek a különböző terhelésű testnevelési csoportokba való besorolását, az egészségi állapotukat folyamatosan ellenőrzik, továbbá amennyiben a gyógytestnevelést nem az iskolában szervezik meg, figyelemmel kísérik, hogy a tanuló rendszeresen eleget tesz-e kötelezettségének. A Fodor József Iskolaegészségügyi Társaság szerint ez a rendszer azonban csak a városok szintjéig működik, a községekben és a kis településeken, az összevont iskolai rendszerekben, amikor a tanuló közlekedési eszközhöz kötött, már nem.
A 3–18 éves korosztályt, valamint a 18 év feletti, középfokú nappali rendszerű iskolai oktatásban résztvevőket kell testnevelés kategóriába sorolni. A testnevelési csoportbesorolást – kivéve, ha a vizsgálat oka később következik be – minden év május 15-ig kell elkészíteni.26 Az iskolaorvosnak célszerű figyelembe venni a pedagógus (gyógytestnevelő, testnevelő, óvodapedagógus) és az iskolavédőnő javaslatát. Szükség esetén a tanulót jól ismerő házi (gyermek) orvos – krónikus beteg vagy valamilyen fogyatékkal élő tanuló esetén az adott szakma szakértőjét is – véleményét is ki kell kérni. A kategorizálás időtartama általában 1 év, ami azonban a gyermek, tanuló állapotától függ. A besorolást a tanuló egészségügyi dokumentációjában rögzíteni kell, és erről nyilvántartást kell vezetni. A besorolási összesítőt az intézmény vezetőjének meg kell küldeni. A testnevelési kategóriába sorolást az iskola-egészségügy éves munkatervének szerves részeként kell kezelni, amihez az egészségügyi és pedagógiai szakemberek folyamatos együttműködése nélkülözhetetlen.
Amennyiben a szülő, a gyermek, vagy a testnevelő tanár nem ért egyet a besorolással, szakmai felülvizsgálatot kezdeményezhet az ÁNTSZ területileg illetékes főorvosánál, aki sportorvosi, mozgásszervi betegségek esetében ortopéd szakorvos véleménye alapján dönt. 
A gyermekeket a következő testnevelési kategóriákba, illetve alkategóriákba lehet besorolni:27
N – Normál testnevelés
Ide sorolandók a normál módon terhelhető, a koruknak megfelelő fejlettségű egészséges gyermekek, tanulók, akiknek mozgás-, és terhelési korlátozása nincs, valamint azok, akiknek betegsége vagy funkcionális elváltozása nem teszi szükségessé a terhelés korlátozását.
I – Könnyített testnevelés
Ide tartoznak a mozgatórendszeri vagy egyéb megbetegedésekben, elváltozásokban ideiglenesen vagy tartósan szenvedők, valamint a hosszabb betegség után lábadozók, akiknek teljesítőképessége részlegesen korlátozott. Ide sorolandók azok is, akiknek gyógytestnevelésre már nincs szüksége, és a terhelés e lépcsőjén keresztül kerülnek vissza a normál testnevelés kategóriába. Ebben az állapotban bizonyos mozgások és terhelések kerülése indokolt, vagy nagyobb odafigyelést igényel. Az optimális terhelés biztosításával, a kerülendő és a javasolt mozgásformák kiválasztásával és alkalmazásával a tanulók egészségi állapota javítható.
II – Gyógytestnevelés
Ide sorolandók azok, akiknek betegségük vagy funkcionális elváltozásuk miatt, sajátos, az állapotukat figyelembe vevő, külön órakeretben történő foglalkozásokra van szükségük. A gyógytestnevelést igénylő tanuló orvosi javaslat alapján, normál testnevelés órán is részt vehet.
A gyógytestnevelésben résztvevő gyermekek érdeke, hogy a gyógytestnevelés életmódsportokra is megtanítsa.
II/A Gyógytestnevelés – normál testnevelésen is részt vehetnek
A belgyógyászati és/vagy mozgatórendszeri betegség miatt korrekcióra, vagy rehabilitációra szoruló gyermekek, tanulók, akik sajátos, állapotukat figyelembe vevő foglalkozást igényelnek. Az ebbe a kategóriába tartozók a gyógytestnevelés során elsajátítják a speciális mozgásokat, azokat egyénileg, házi feladatként is gyakorolják. A javasolt és mellőzendő gyakorlatok betartása mellett a normál testnevelésen is részt vehetnek, ahol lehetőségük van állóképességük fejlesztésére és a kortársakkal együtt végzett sokoldalú mozgásanyag elsajátítására, gyakorlására. Itt eszköz vagy technikai feltételek hiányában ezzel egyenértékű mozgásformák is választhatók.
II/B Csak gyógytestnevelésen vehetnek részt
Azok a gyermekek, tanulók, akiknek mozgásszervi vagy egyéb, rehabilitációra szoruló betegsége szükségessé teszi, hogy kizárólag gyógytestnevelő irányításával történjen a testnevelés.
II/C Egyéni/kiscsoportos gyógytestnevelésen vehet részt
Ez az alkategória azok számára szükséges, akiknek állapota, optimális terhelhetősége indokolja a gondosabb odafigyelést. Számukra a gyógytestnevelés foglalkozás – a speciális mozgásgyakorlatok biztosítása mellett – lehetőséget ad a kardiorespiratórikus (szív- és légzőrendszeri) teljesítő képesség javítására és az örömteli mozgás gyakorlására. Az iskolák többségében az egyéni vagy kiscsoportos gyógytestnevelés lehetőségei még nem adottak. Azonban ott, ahol ez megvalósítható, jelentősen csökkentheti a tartósan felmentettek számát, mivel a gyógytorna foglalkozások korlátozott időtartamúak. Ott, ahol ez nem valósítható meg, az iskola orvosának – a betegség természetének megfelelő specialista véleményével egyeztetve – kell elkészítenie a csoportbeosztást.
III – A testnevelés alól ideiglenesen vagy állandóan felmentettek
Ide sorolhatók azok a betegek, akiknek az állapota a szakorvosi, iskolaorvosi, gyógytestnevelői konzultációt követően sem engedi meg a testnevelés semmilyen formáját. A cél az, hogy az ebbe a kategóriába soroltak száma minél kisebb legyen és a besorolás minél rövidebb ideig tartson. Az óvodában, iskolában akutan megbetegedett, vagy megsérült gyermek, tanuló az első iskolaorvosi vizsgálatig ebbe a kategóriába tartozzon. A fenti besorolások jól ismert, kivizsgált esetekben alkalmazhatók. Hirtelen felmerült egészségügyi problémák esetében, iskolaorvosi vizsgálat hiányában a könnyített testnevelés, vagy a gyógytestnevelés egyéni kiscsoportos formája javasolható, illetve a testnevelés alóli felmentés az orvossal történő konzultációig.
Az Országos Gyermekegészségügyi Intézet (OGYEI) munkatársai által készített „A testnevelési kategóriába sorolás egészségügyi szempontjai” című kiadvány a besorolásra vonatkozóan nemcsak szakmai ajánlást tartalmaz, hanem felsorolja azokat a területeket, ahol az egészségügy és az oktatás szakembereinek nélkülözhetetlen az együttműködése annak érdekében, hogy minél kevesebb tanuló, minél rövidebb ideig legyen akár részlegesen, akár teljesen felmentve. Az Országos Tisztifőorvos álláspontja szerint esetenként előfordul, hogy a szakorvosok által – pl. reumatológus, ortopéd orvos – indokolatlanul javasolt felmentést az iskolaorvos nem bírálja felül, így sérül a gyermek érdeke. 
Az irányelv konkrétan megfogalmazza az egyes betegségek és elváltozások esetében a tiltott és javasolt gyakorlatok körét. A konkrét, egyénre szabott gyakorlatok meghatározása a tanulókat jól ismerő egészségügyi és pedagógiai szakemberek feladata, és végső soron az iskolaorvos felelőssége. Ennek a feladatnak az ellátásához az iskolaorvos sportegészségügyi ismereteinek bővítése szükséges. A testnevelés bármely formája csak az egészségügyi és a pedagógiai team szoros együttműködésével lehet eredményes. Ez az együttműködés ideális esetben kiterjed a pedagógiai szakszolgálatnál dolgozó gyógytestnevelő, a testnevelő, az egészségügyben dolgozó gyógytornász közötti szakmai együttműködésre is. Az együttműködést javítja, ha az iskola-egészségügyi szakemberek tapasztalatszerzés céljából látogatják a testnevelési és gyógytestnevelési órákat. Különösen szükséges van erre kategória váltáskor és olyan esetekben, amikor az iskolaorvos és a kezelőorvos véleménye eltér egymástól. Mindezekre tekintettel célszerű lenne az OGYEI által megfogalmazott vonatkozó szakmai állásfoglalást szélesebb szakmai körrel megismertetni.
A Fodor József Iskolaegészségügyi Társaság elnöke válaszlevelében arról tájékoztatott, hogy a magas értékeket mutató tartási rendellenesség, hídtalp, gerincferdülés eseteit az ortopéd orvos szakvéleménye alapján sorolják be az iskolaorvosok az egyes testnevelési kategóriákba. Ezeknek a gyermekeknek a többsége speciális gyakorlatok rendszeres végzése mellett (a gyógytestnevelő ezeket a gyakorlatokat betanítja számukra) a normál testnevelési órán részt vehet. A felnőtt morbiditási adatok indokolják, hogy az iskolaorvosok ne tegyenek engedményeket a testnevelési felmentések terén, mivel a mozgásszegény életmód következményei súlyos egyéni és társadalmi gondként jelentkeznek (elhízás, csontritkulás, mozgásszervi megbetegedések, magas vérnyomás, diabetes, stb.).
Mindhárom megyei jogú város úgy nyilatkozott válaszlevelében, hogy a sportegészségügyi ellátás28 résztvevői, vagyis az iskolaorvosok és a védőnők, a gyógytestnevelő, a testnevelő között a kapcsolattartás folyamatos; a szülőt a védőnők minden szűrés eredményéről tájékoztatják. Salgótarján polgármestere levelében külön kitért arra, hogy a gyógytestnevelő havonta jelzi az iskolának és a szülőnek, amennyiben bármilyen probléma merül fel, pl. a gyermek nem jelenik meg rendszeresen az órákon, vagy az egészségi állapotában lép fel változás.
Az MSZOE elnökének véleménye szerint az iskola-egészségügyi, sportegészségügyi feladatokat ellátó szakemberek (testnevelő tanár, iskolaorvos, védőnő és így tovább) nem tesznek eleget együttműködési, és jelzési kötelezettségeiknek teendőik során. Az tanulók egészségügyi nyilvántartása hiányos, nem követi a tanulót, ha iskolát vált, nem tartalmazza a tanuló fizikai állapotának adatait, stb. Az Egyesülethez beérkező szülői jelzések alapján megállapítható, hogy a gyermekek nem jutnak hozzá, vagy nem a megfelelő mértékben, illetve gyakorisággal jutnak hozzá az életkori sajátosságaikhoz és az egyéni igényeikhez igazodó sportegészségügyi ellátáshoz. Általános jelenség, hogy forráshiányra hivatkozva az illetékesek nem tesznek eleget jogszabályban előírt kötelezettségeiknek.
Az iskolaorvos és a védőnő – amennyiben lehetővé teszik számukra – jelen vannak továbbá a balesetvédelmi bejárásokon, amelyen belül feladatuk a tornatermek, a sportudvar és a sportpálya szemrevételezése. Az iskola baleset-megelőzési tevékenységében azonban csak szakértőként vesznek részt, ugyanis a balesetmentes környezet kialakítása a közoktatási intézmény vezetőjének a feladata. Mind az iskolaorvosnak, és mind a védőnőnek észrevételezési kötelezettsége van balesetveszély észlelése esetén.

5.A testnevelés óra
A testnevelés óra óraszáma
Az iskola köteles megteremteni a tanulók mindennapi testedzéséhez szükséges feltételeket, valamint köteles biztosítani – ha az iskolában legalább négy évfolyam és annak keretén belül évfolyamonként legalább egy-egy osztály működik – az iskolai sportkör működését. A mindennapi testedzéshez szükséges időkeretet a kötelező és nem kötelező tanórai foglalkozások megtartásához rendelkezésre álló időkeret terhére kell megteremteni.29
Az általános iskola első-negyedik évfolyamán biztosítani kell a mindennapos testmozgást. A mindennapos testmozgás a helyi tantervben meghatározott legalább heti három testnevelési óra és a játékos testmozgás keretében valósul meg. A játékos, egészségfejlesztő testmozgás ideje naponként legalább harminc perc, amelyet több, legalább tizenöt perces foglalkozás keretében is meg lehet tartani. A játékos, egészségfejlesztő testmozgást a tanítási órák részeként és szükség szerint legfeljebb egy óraközi szünet ideje legfeljebb ötven százalékának felhasználásával lehet megszervezni.30 Az általános iskola első-negyedik évfolyamain minden olyan tanítási napon, az iskolaotthonos nevelés és oktatás esetén minden olyan délelőtti tanítási időszakban, amelyben nincs testnevelési óra, meg kell szervezni a – tanuló életkorához és fejlettségéhez igazodó – játékos, egészségfejlesztő testmozgást.31
A Kt. 2000. december 19-én elfogadott módosítása következtében a 2001. január 1-jétől hatályos 52. § (10) bekezdésének értelmében a kötelező tanórai foglalkozások megtartásához a kerettantervben rendelkezésre álló időkereten felül az elsőtől a negyedik évfolyamig további heti kettő és fél testnevelésórát kellett az iskola helyi tantervébe beépíteni. A rendelkezés az 1-4. évfolyamokon 50%-os időkeret növekedést eredményezett, azonban az 5-12. évfolyamokon a heti 2-2,5 testnevelés óraszám változatlan maradt. A fenti óraszámemelésre vonatkozó rendelkezést az Országgyűlés 2004. szeptember elsejei hatállyal a következőre változtatta: A mindennapos testmozgás a helyi tantervben meghatározott legalább heti három testnevelési óra és a játékos testmozgás keretében valósul meg. A módosítással a testnevelés óra száma az 1-4. évfolyamokon 5-ről 3-ra csökkent, amely jelentős visszaesést jelent; vannak továbbá olyan intézmények, ahol a heti óra szám 1 órára csökkent. Az 5-12. évfolyamokon a jelenlegi heti óraszám 2-2,5. A testnevelés óra számának csökkentését meghatározó törvényi rendelkezésen kívül a testnevelés szakemberei a jogszabály terminológiájával sem értenek egyet. A „testmozgás” meghatározás ugyanis a szakirodalom számára értelmezhetetlen, helyes megfogalmazásként kizárólag a testnevelés és a testedzés fogalmak fogadhatók el. A testnevelők kifogásolják továbbá a „játékos egészségfejlesztő testmozgás” megfogalmazást is, amelynek szakmai és módszertani alapjai nincsenek meghatározva.
A testnevelés órák számával és arányával a szakmai közvélemény, a szülők és a tanulók is elégedetlenek. Erre utal többek között az Oktatási Minisztérium által 2003-ban végzett preferenciavizsgálataina32 eredménye is, miszerint a megkérdezett szülők 30%-a, a tanulók 38%-a válaszolt úgy, hogy több testnevelésórát szeretne. A Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesületének (MTTOE) felmérése (2002) szerint a megkérdezett 311 iskolaigazgató közül 297 javasolta a testnevelésórák számának heti négyre, illetve heti háromra emelését az általános iskola 5-8. osztályában. A testnevelő tanárok testnevelési óraszámokkal kapcsolatos véleményét térképezte fel egy 2001-ben indult – más tantervelméleti problémákra is kitérő – kérdőíves felmérés; a válaszadók a praktizáló általános iskolai, középiskolai vagy a felsőoktatásban dolgozó testnevelő tanárok köréből kerültek ki. A vizsgálat az ország 19 megyéjére és Budapestre terjedt ki; több mint 400 oktatási intézményben, 1164 testnevelő tanár töltötte ki a kérdőívet. A megkérdezettek 2%-a, azaz 24 testnevelő tanár elégedett a testnevelés órák kerettantervben meghatározott számával, míg velük szemben a megkérdezettek 98%-a, 1140 fő nem ért egyet és alacsonynak tartja a heti 2-2,5 testnevelés órát.
Az MTTOE álláspontja szerint, a Közoktatási törvény vonatkozó rendelkezései nem biztosítják a tanulók egészséges testi fejlődését, és egyben konzerválják azt az állapotot, amely a gyermekek egészségének romlását eredményezi. Tekintettel arra, hogy a testnevelés oktatását meghatározó feltételek közül a megfelelő minőségű és mennyiségű intézményi feltételek kialakítása hosszú időt igényel, valamint arra, hogy a megfelelően képzett tanítók képzése és továbbképzése is csak több éves folyamat eredménye lehet, az egyetlen gyors és hatékony megoldás a testnevelésórák számának és hatékonyságának növelése lehet.33
A Magyar Szülők Országos Egyesületének (MSZOE) iskolai testneveléssel és sporttal kapcsolatos álláspontja az, hogy az iskolai testnevelés és sport műveltségi területtel és a gyermekek egészségvédelmével kapcsolatos törvények és rendeletek körültekintően szabályozzák ezt a területet, a jogszabályok végrehajtása azonban akadozik, az ellenőrzés nem megoldott. A Közoktatási törvény jelenleg is lehetőséget biztosít a mindennapos testnevelés bevezetésére, azonban a testnevelő tanárok ilyen irányú kezdeményezésének a közismereti tantárgyak magas óraszámban meghatározott oktatása szab gátat.
A Közoktatási törvény rendelkezései lehetővé teszik, hogy az iskolák az előírt heti két és fél testnevelési órán kívül további egy vagy több finanszírozott testnevelési órát is beépítsenek a helyi tantervükbe, tehát nincs jogszabályi akadálya annak, hogy az iskolák megszervezzék a mindennapos testnevelést. Az iskolafenntartó önkormányzatok azonban forráshiányra hivatkozva szűkítik az iskolai testneveléssel és sporttal kapcsolatos jogszabályban előírt és a központi költségvetés által finanszírozott szolgáltatásaikat, ugyanis amennyiben a törvényben előírt óraszámnál kevesebb testnevelési órát terveznek az iskola a költségvetésében, a testnevelő tanár foglalkoztatására biztosított bérköltség egy része más célra fordítható. A tanórai foglalkozások és a kötelező felszerelések költségeit úgy takarítják meg, hogy azokat a szülőkre áthárítják. A szülők és tanulók nem ismerik a jogszabályokat, ezért nem tudják megkövetelni az önkormányzati fenntartótól, hogy lássa el a testnevelés és sport műveltségi területtel kapcsolatos feladatait. A szülők felmentetik gyermekeiket a testnevelési óra látogatás alól, hogy gyermekük testedzés helyett a következő közismereti órára tudjon készülni. Az iskolai egészséges életmódra nevelés csak a helyi tantervekben leírt szöveg marad, az iskolaorvos az iskolán kívül működik, nem látja el a jogszabályban előírt kötelezettségeit. A készülő Köznevelési törvény egyszerűsíti az testneveléssel összefüggő rendelkezéseket, de heti két és fél közismereti órával megnöveli a tanulók terhelését.
Az MSZOE elnöke válaszlevelében további hiányosságként emelte ki, hogy a testnevelő tanárok nem a helyi tantervben meghatározottak alapján tartják meg a testnevelési órákat. A testnevelő szaktanár hiányzása esetén pedig nem biztosított a szakmai helyettesítés, az iskolák nem veszik igénybe megyei helyettesítési rendszert.
Fontosnak tartom megemlíteni, hogy a szakképző évfolyamokon is kötelező a mindennapi testedzés, azonban ezek az iskolák nem építik be a testnevelési órákat a tanrendjükbe; minderről a legtöbb esetben az ott tanuló gyermekek és szüleik, valamint a pedagógusok sem tudnak. Az általam megkeresett 4 alapítványi iskola közül egy szakképző iskola, és egy szakiskola arról tájékoztatott, hogy tekintettel arra, hogy a helyi tantervben nem szerepel a testnevelési óra, így testnevelő tanárokat sem foglalkoztatnak.
Az Egyesület elnökének álláspontja szerint az iskolák többsége úgy tesz eleget a mindennapos testedzésre vonatkozó jogszabályi előírásoknak, hogy elkészítik és kifüggesztik az erre vonatkozó órarendet, annak gyakorlati megvalósítása azonban elmarad.

A gyermekek, tanulók fizikai állapotának mérése
A Közoktatási törvény 48. § (1)318 a) pontja értelmében az iskola pedagógiai programja meghatározza az iskola nevelési programját, ennek keretén belül a tanulók fizikai állapotának méréséhez szükséges módszereket. A nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet 2. § (2) bekezdés g) pontja szerint az óvodai nevelési év rendjében, illetve az iskolai, kollégiumi tanév helyi rendjében kell meghatározni a gyermekek, tanulók fizikai állapotát felmérő, évi két alkalommal sorra kerülő vizsgálata időpontját.
Az általános fizikai teherbíró-képesség mérésének egyéni és társadalmi szintű jelentősége a következőkben jelölhető meg:34
1. A tanulók fizikai állapotának mérése a testnevelés korszerűsítésének alapköve, „módszertani segédeszköz” a pillanatnyi fizikai állapotnak megfelelő egyénre szabott képesség szerinti differenciát terhelés kialakításához. 
2. A tanuló a mérések – az elért teljesítmény közös kiértékelése – folyamán a méréseket elvégző pedagógustól közvetlenül elsajátíthatja az egyénre szabott edzésterv elkészítéséhez szükséges egészség- és testkulturális alapismereteket.
3. A mérések befejezése után a tanuló azonnal visszajelzést kap a fizikai állapotának minősítéséről és annak értelmezéséről. Módot ad arra, hogy a szülő félévenként írásos tájékoztatót kapjon gyermeke fizikai terhelhetőségéről 
4. Az adatok – különféle szempontok szerinti – országos szintű feldolgozása konkrét, és megbízható információt ad a testnevelés egészségfejlesztő, egészségmegőrző hatásának tudatos, célirányos fejlesztéséhez.
5. A tanulók fizikai állapotának rendszeres mérése – az elért teljesítményben történő változások irányának és mértékének nyomon-követése – megbízható, objektív adatokat jelent a tantárgyból való előmenetel érdemjegyben történő megállapításához. 
6. Nagyobb merítési lehetőséget biztosít az élsport számára. A kiváló és extra minősítésű, vagy bármelyik motorikus próbában kiváló teljesítményt nyújtó, sportolni vágyó fiatalt mielőbb szakszerű irányítással kezdheti el az élsportolói pályára való felkészülést. 
7. Az iskolaorvosokkal együttműködve, hatékony primer prevenció, mert a felmérés lehetővé teszi, hogy a tanulók egészségi állapotát a fizikai állapotuk függvényében értelmezzék.
A tanulók fizikai állapotának mérésével kapcsolatos adatokat az iskolák évekig megküldték az oktatásért felelős minisztériumnak, a minisztérium pedig értesítette a felmérés eredményéről az adatokat beküldő iskolákat. A tanulók fizikai állapotának mérése az iskolák önkéntes vállalása alapján történt, illetve történik a mai napig, a méréseket azonban nem követte semmiféle szakmai ellenőrzés. Ez az adatszolgáltatási tevékenysége az oktatási intézményeknek megszűnt.
2001-2004-ig terjedő időszakban a tanulók egészségi kartonján szerepelt a fizikai állapotának mérési eredménye is; a fizikai teljesítmény adatsora az iskolai jelentés részét képezte. Ma azonban kevés iskolában fordítanak figyelmet a gyermekek fizikai teljesítményének felmérésére. Különböző tesztek (HUNGAROFIT, EUROFIT) állnak rendelkezésre, azonban a testnevelő szakma nem tud megegyezni abban, hogy melyik felmérési rendszer kerüljön alkalmazásra.35 Salgótarján vezetése szerint a gyermekek fizikai állapotának felmérési módszereit és gyakoriságát az iskolai dokumentumok (pl. pedagógiai program) szabályozzák, amelyek végrehajtásáért az intézményvezető felel, a megvalósítás pedig a szakmai munkaközösség feladata. Zalaegerszeg polgármestere úgy nyilatkozott, hogy a felmérések ellenőrzése és nyomon követése jelenleg nem megvalósítható a város oktatási intézményeiben. Békéscsaba iskoláiban a testnevelő tanárok végeznek a fizikai teljesítményre vonatkozó felméréseket, azonban kizárólag saját megítélésük alapján, hiszen nem áll rendelkezésükre egységes iránymutató a fizikai fittség mérésére vonatkozóan.
A nemzeti erőforrás miniszter válaszlevelében a gyermekek fizikai állapotának felmérésével kapcsolatban arról tájékoztatott, hogy a méréshez szükséges, a helyi tantervben rögzített módszerek szakmai ellenőrzése, mint a szakmai munka eredményességének ellenőrzése, a fenntartó feladatkörébe tartozik a Kt. 102. § (2) d) pontja alapján.

A testnevelés óra a pedagógiai programban
A nevelési-oktatási intézményben a nevelő és oktató munka nevelési, illetve pedagógiai program szerint folyik. A nevelési, illetve pedagógiai programot a nevelőtestület fogadja el, és a fenntartó jóváhagyásával válik érvényessé. A fenntartó a nevelési program és a pedagógiai program jóváhagyása előtt köteles az adott intézménytípusnak megfelelő szakterületen eljárni jogosult közoktatási szakértő véleményét beszerezni.36 A nevelési program tartalmazza az egészségfejlesztéssel kapcsolatos iskolai feladatokat, a mindennapos testnevelés végrehajtásának programját, a személyiség- és közösségfejlesztéssel kapcsolatos teendőket, a képességfejlesztési eszközöket, a tehetséggondozás módszerét, a vonatkozó eljárást.37 A tanórai foglalkoztatások tartalmáról a helyi tanterv rendelkezik; meghatározza a tananyagot, az óraszámot és követelményeit, a tanterv megvalósításához szükséges eszközöket és feltételeket, a tanulók teljesítményértékelésének módját, formáját és követelményszintjeit, a tanulók fizikai állapotának méréséhez szükséges módszereket.38
A pedagógiai program kiegészítéséhez minőségirányítási program39 készül, amelyben a folyamatos mérés, értékelés és elemzés után a program korrekcióját a tantestület évenként hajtja végre. Az intézményi minőségirányítási programot az intézmény vezetője készíti el, és az alkalmazotti közösség fogadja el. Elfogadása előtt be kell szerezni az iskolaszék és az iskolai, kollégiumi diákönkormányzat véleményét. Az intézményi minőségirányítási program a fenntartó jóváhagyásával válik érvényessé. A helyi pedagógiai program legitimációját a végső fenntartói jóváhagyás biztosítja, valamint az, hogy a program nyilvános, bárki számára szabadon hozzáférhető.
Az intézményi minőségirányítási program határozza meg az intézmény működésének hosszú távra szóló elveit és a megvalósítását szolgáló elképzeléseket. Az intézményi minőségirányítási programban meg kell határozni az intézmény működésének folyamatát, ennek keretei között a vezetési, tervezési, ellenőrzési, mérési, értékelési feladatok végrehajtását. Az intézményi minőségirányítási programnak tartalmaznia kell az intézményben vezetői feladatokat ellátók, továbbá az alkalmazottak teljesítményértékelésének szempontjait és az értékelés rendjét azzal, hogy a teljesítményértékelés kiválóan alkalmas, alkalmas, kevéssé alkalmas, illetve alkalmatlan eredménnyel zárulhat. A minőségirányítási programban rögzíteni kell a teljes körű intézményi önértékelés periódusát, módszereit és a fenntartói minőségirányítási rendszerrel való kapcsolatát. A minőségirányítási program végrehajtása során figyelembe kell venni az országos mérés és értékelés eredményeit. A nevelőtestület a szülői szervezet (közösség) véleményének kikérésével évente értékeli az intézményi minőségirányítási program végrehajtását, az országos mérés, értékelés eredményeit, figyelembe véve a tanulók egyéni fejlődését és az egyes osztályok teljesítményét. Az értékelés alapján meg kell határozni azokat az intézkedéseket, amelyek biztosítják, hogy a közoktatási intézmény szakmai célkitűzései és az intézmény működése folyamatosan közeledjenek egymáshoz. A nevelőtestület és a szülői szervezet (közösség) értékelését, valamint a javasolt intézkedéseket meg kell küldeni a fenntartónak. A javasolt intézkedések a fenntartó jóváhagyásával válnak érvényessé. A fenntartónak az értékelést és a javasolt intézkedéseket a honlapján, honlap hiányában a helyben szokásos módon nyilvánosságra kell hoznia.40
A jogszabályi rendelkezésekkel szemben a gyakorlati megvalósulás teljesen mást mutat. A testnevelőknél ugyanis a tananyag megválasztásában, a mérésben, az értékelésben és az osztályozásban a szokásrend az uralkodó. A pedagógiai program megfogalmazásánál alábecsülik a testnevelésnek a nevelési programban betöltött sajátos eszközrendszerének fontosságát, illetve nem veszik figyelembe a helyi sajátosságokat sem. A tanulók fizikai állapotának mérését nem követi értékelés, a fejlesztési program korrekciója elmarad – hiányoznak az egyénre szabott fejlesztési programok. Gyakran szabályozatlan, illetve túlzottan általánosan megfogalmazott a tanulók értékelésének a rendje. A testnevelés, a diáksport egységes szemléletű megjelenítése hiányos, a pedagógiai program elnagyolt. Gyakran hiányoznak a tervszerűség, a szakszerűség és a jogszerűség írásos dokumentumai. A testnevelők többnyire magukra maradnak a tervezőmunkában.41
A testnevelés tantárgy tartalmi megújítására van szükség, ugyanis a tantárgy személyi és a tárgyi feltételei elavultak, a jogszabályi környezet pedig jelentősen megváltozott. A tanulók életmódja és értékrendje megváltozott – inaktív, mozgásszegény életmódot folytatnak, számtalan új és idegen élménygazdag külső hatás éri őket, a tanulói jogok és kötelességek aránya felcserélődött. A szülők másképp viszonyulnak az iskolához – az iskola a szolgáltató szerepét tölti be, a viszonyrendszert a haszonelvűség jellemzi. Az általános tanári magatartás is megváltozott – az iskola munkahellyé degradálódott, a biztonságot a konfrontációk kerülése jelenti a pedagógiai szituációkban, elbizonytalanodás tapasztalható a tanári tekintély megszerzésében és megóvását illetően, a diákok között egyre gyakoribb az alulmotiváltság, a deviancia és az értékválság; a testnevelők a kisebb ellenállás felé törekszenek. A fenntartók részéről a „minél olcsóbb iskola a jó iskola”.

II. Az iskolai diáksport
Az állam az ifjúság egészséges fejlődése érdekében biztosítja a közoktatás és felsőoktatás testnevelését és sportját, valamint az intézményen kívüli diáksportot. Az állam a szabadidősport és a diáksport támogatásával is előmozdítja a mozgásgazdag életmód elterjedését, a rendszeres testedzést.42
Az iskolai testnevelés fogalommal jelölt tevékenységi forma a Nemzeti Alaptanterv bevezetését követően (1995) egységesen a testnevelés és sport műveltségterület elnevezést kapta. Ez a műveltségterület magában foglalja a tanórai testnevelést, a gyógytestnevelést, a könnyített testnevelést és az iskolai óratervbe rögzített mindennapos testedzést, valamint a sportköri foglalkozásokat, amelyek az iskolai sportkör (ISK) és diáksport (DSE) szervezeti formában működnek. A diáksport és az iskolai sport ugyanazt a tevékenységet jelölik, szinonimaként használhatók.
A tanórán kívüli diáksport az oktatás-nevelés rendszerében az egyetemes kultúra szerves részét képező testkultúra értékeinek átadásával hozzájárul a gyermekek személyiségfejlesztéséhez. Így a diáksport jótékony hatása megmutatkozik az általános és a speciális mozgásműveltség közvetítésében, az egészséges életmód kialakításában, valamint az egészséges életvezetés és értékítélet formálásában43.
A diáksport természetes közege az iskola. Tágértelemben éppúgy magában foglalja az oktatási és nevelési intézmények tanulóinak tanórai és tanórán kívüli, az iskolában végzett sporttevékenységét, mint az iskolán kívüli (pl. egyesületi) keretekben végzett testgyakorlást, testedzést, versenyzést, túrákat, táborokat. A diáksport a kínálkozó intézményes szervezeti keretek és a fejlődés-lélektani sajátosságok (versenyszellem, kortárscsoportok) miatt rendkívül nagy tömegeket képes megmozgatni. Jó szervezéssel és kedvező működtetéssel pozitív hatása az iskolát, illetve a kollégiumot elhagyni készülő, felnőtté váló gyermekek életmódjának és értékrendjének kialakításában érvényesül.
A Kt. rendelkezése értelmében az iskola köteles biztosítani az iskolai sportkör működését44. A településen lévő sportlétesítmény igénybevételét az iskola és az iskolai sportkör részére ellenszolgáltatás nélkül kell biztosítani akkor is, ha a sportlétesítmény fenntartója a helyi önkormányzat vagy önkormányzati társulás által alapított gazdasági társaság45. Az iskolai sport célja az, hogy az iskolák intézményes keretei között szervezett sportolási lehetőséget biztosítson a diákoknak, a rendszeresen nem sportoló fiatalokat új programokba vonja be. Az iskolai sport szervezésével kapcsolatban a legfontosabb szerep a testnevelő tanároké. A diáksport a testnevelő tanárok munkájának fontos, közvetlen területe, amely nemcsak alapoz, hanem új teret nyit a tanulók önmegvalósításához. A testnevelőnek nemcsak szaktanárnak kell lennie, hanem az iskolai sport kapcsán sportvezetői feladatokat is el kell látnia, valamint támogatókat kell szereznie mind az iskolán belül, mind az iskolán kívül. A testnevelés és a diáksport ügyét a testnevelő tanároknak intézményi szinten kell támogatniuk, szervezniük és fejleszteniük.
Az intézményekben az iskolai testnevelésre és iskolai sportra fordítható óraszámok meghatározása a műveltségterületi érdekek ütközése miatt nehézséget jelent, ezért a testnevelő tanárnak a feladata, hogy a testnevelés és a diáksport ügyét támogatva az iskolavezetéssel konszenzusra jusson. Az iskolavezetéssel és a nevelőtestülettel el kell fogadtatni a pedagógiai programban az egészségnevelés, és benne a testnevelés elsődlegességét. A helyi tantervben egyetértésre kell jutni a tantestülettel, az iskolavezetéssel és a fenntartóval a megfelelőnek tartott testnevelésórák számában. A nem kötelező (választható) órakeret terhére meg kell határozni azoknak a foglalkozásoknak az óraszámát, amelyeket a kötelezően működtetett iskolai sportkör keretein belül lehet felhasználni. A pedagógiai program keretében ki kell dolgozni a diáksport helyi sajátosságokhoz igazodó intézményrendszerét,46 amelyen belül meg kell szervezni az osztályok és az évfolyamok közötti háziversenyeket, a kollégiumi és szakmai bajnokságokat, az iskolák közötti hagyományos sportági versenyeket, felépítve és kapcsolódva egészen a diákolimpiák versenyrendszeréig. Fontos, hogy az iskolai ünnepségek, bemutatók és mérkőzések alkalmával – mintegy visszajelzésként – számot adjanak az iskolavezetésnek, a fenntartónak és a szülőknek a tanév során a testnevelés és a tanórán kívüli diáksport keretében elért eredményekről.
Az iskolai sportkörökre egyre nagyobb teher és felelősség hárul, mivel az egyesületek száma csökken, a sportolás egyedüli színtere az iskola marad. Az egyesületek (DSE) és az iskolai sportkörök (ISK) finanszírozása nem megoldott, így a versenyeztetéssel kapcsolatos kiadások – utazás, nevezés díja stb. – a szülőkre és a tanulókra hárulnak; a tanárok kísérő díja, a hétvégi elfoglaltság díjazása is megoldatlan. A finanszírozási gondok következtében pedig nem mindenhol érvényesül az iskolai sport valamennyi funkciója. Problémát jelent továbbá, hogy a kezdő, illetve fiatalabb testnevelő tanárok ritkán vállalnak hétvégi feladatokat. Nehezíti a helyzetet, hogy a tanárok illetve a diákok gyakran összetűzésbe kerülnek, amikor a diákokat versenyen való részvétel miatt az utolsó óráról elkérik.
1992. január elsejétől a Kormány felügyelete alatt működő Országos Testnevelési és Sport Hivatal (OTSH) feladatai közé tartozott továbbra is a diáksport versenyrendszerét szervező Magyar Diáksport Szövetség (MDSZ) felügyelete. Az OTSH központilag irányított megyei egységekből épült fel, amelyeknek a feladata a diáksport helyi szintű ellátása volt. Az OTSH megszűnését követően (1998) a megyei intézmények fenntartása a megyei önkormányzatokra hárult. Az elmúlt években több önkormányzat költségvetési nehézségei miatt a megyei intézmények megszüntetésére, illetve azok összevonására kényszerült. Az átalakult és megszűnt intézmények feladatait a megyei sportszövetségek vették át. A megyei szintű sportfeladatok finanszírozását – évről-évre és megyénként változó mértékben – nagyobb részben a megyei, kisebb részben az állami sportirányítás (minisztérium) biztosította. Ma a diáksport körzeti szintű eseményeinek anyagi forrását a megyei diákszervezetek mellett eltérő mértékben a települési önkormányzatok biztosítják. Összességében tehát elmondható, hogy jelenleg nem létezik Magyarországon egységesen felépülő megyei szintű sportigazgatás.
Mindezek mellett a testnevelő tanárok és általában a pedagógusok romló egzisztenciális helyzete, a gazdasági és társadalmi változások együttes hatására a testnevelő tanárok többsége kivonja magát a tanórán kívüli diáksportból. Az aktívan dolgozó testnevelő tanárok átlagéletkora 50 év feletti, a fiatal kollégák bekapcsolódása részleges és csökkenő tendenciát mutat.
Az Oktatási Hivatal által a tanórán kívül szervezett iskolai sportkörök, sportfoglalkozások országos szakmai ellenőrzéséről készült jelentése47 az iskolai sportkör személyi feltételeire vonatkozóan megállapította, hogy a városi iskolákban alig jelentkezik szakemberhiány, a középiskolákban teljes a szakos ellátottság. A községi iskolákban azonban a megfelelő szakképzettség hiánya jellemző. A kistelepülések jelentős része pedig nem rendelkezik a tanórán kívüli sportfoglalkozások ellátásához megfelelő személyi feltételekkel. A vizsgálatok tapasztalatai alapján kiderült, hogy az egy iskolás települések nagy része nem rendelkezik a megfelelő személyi feltételekkel. A sportfoglalkozásokat tanító, gyógytestnevelő vagy egyéb szakos, vagy valamilyen szintű edzői végzettséggel rendelkező pedagógus látja el. Előfordul, hogy főiskolai végzettség nélkül (középiskolai végzettséggel) is tanítanak, valamint más szakképesítéssel rendelkező oktatja a testnevelést.
A községi általános iskolákban foglalkoztatott pedagógusok közel fele nem rendelkezik (198/86) megfelelő szakképesítéssel a testnevelés és tanórán kívüli sportfoglalkozások megtartásához. A felmérés eredménye azt mutatja, hogy a vizsgált iskolák 30%-ában a felső tagozatos osztályok testnevelés és sportfoglalkozásait is tanítói végzettséggel, testnevelés speciális kollégiumi szakképesítéssel végzik, ami 7-8. osztályban nem felel meg a jogszabályi előírásoknak, a tanulók életkori sajátosságainak és a tantárgy szakmai anyagának különbözősége miatt is.
A felmérés a községek és a városok összehasonlításában kirívó eltérésekre mutatott rá. A városokban és megyei jogú városokban az iskolai sportköri foglalkozásokat kevés kivétellel testnevelő tanári végzettséggel és szakképzettséggel rendelkező pedagógusok vezetik, akik rendelkeznek a szükséges főiskolai vagy egyetemi szintű testnevelő tanári, esetleg szakedzői végzettséggel. A szakember hiányt több esetben a tanórán kívüli foglalkozásokba egyesületi szakedzők bevonásával oldják meg.
Az egy általános iskolával rendelkező települések többsége rendelkezik tornateremmel, általában sportudvar is rendelkezésre áll, azonban hiányos felszereltséggel. Ahol a tornaterem és a tornaszoba hiányzik, ott a községi művelődési házban próbálnak lehetőséget teremteni a tanulók sportolásához. A sportudvarok állapotát, minőségét meghatározza, hogy az iskola által szervezett foglalkozásokon kívül, a délutáni, esti és a hétvégi időszakokban ingyenesen használhatják a gyermekek, szülők, lakosok, sportegyesületek a szabadtéri létesítményeket. Nyitott pályaként üzemelve pedig gyorsabban amortizálódnak a létesítmények. Néhány település iskolái között az eszközök hiánya miatt többször előfordult, hogy meglévő sportszereiket egymás között kicserélték. 
A községi általános iskolák tárgyi feltételeinek vizsgálata vegyes képet mutatott. A 70 iskola közül 53 (76%) rendelkezik tornateremmel, ami az intézmény fenntartójának (önkormányzat, egyház, alapítvány) a tulajdona. Az 1993. évi szabványügyi előírás meghatározta, hogy a 12x24 m alapterületű tornateremnél kisebb helység tornaszobának vagy kondicionáló teremnek felel meg. A ma érvényes előírások szerint legalább 16x28 m-es tornatermet kell építeni új beruházások esetén. Sok esetben az iskola vezetése a tornaterem hiányában a meglévő, vagy szükség szerint kialakított tornaszobákban biztosítja a testmozgást, illetve a fenntartó önkormányzattal kötött megállapodás alapján a településen lévő sportcsarnokot, tornacsarnokot vehetik igénybe a tanulók a délelőtti és délutáni testnevelés és sportfoglalkozásokra. 
Szinte valamennyi tornateremhez, tornaszobához tarozik (néhány esetben nemcsak egy, hanem kettő) sportszertár, amelyeknek mérete nagyon változó, sok különbözőséget mutat. Nem egy iskola esetében több feladatot látnak el ezek a helyiségek: a sportszerek tárolását, a testnevelők öltözőjét, irodáját. Rendezettsége, tisztasága a funkciójának megfelelő, többnyire az órák, foglalkozások között és után zárva tartják a pedagógusok.
Az önkormányzatok a hiányzó létesítményeket pótolni próbálják a településen lévő más intézmény, pálya rendelkezésre bocsátásával, azonban a szakszerű feltételek megteremtésére kevés iskola esetében van lehetőség uniós pályázati források igénylése útján. Néhány önkormányzat a közeli közösségi házban biztosít helyiséget vagy a helyi sportcsarnokba utaztatja ingyen a gyerekeket a testnevelés és sportfoglalkozások megvalósítása érdekében. Mivel a települések többsége nincsen abban az anyagi helyzetben, hogy önerőből építsen sportlétesítményt, így az iskolák a közeljövőben nem is számíthatnak nagyobb, újabb létesítmények birtokba vételére. Ezek az iskolák, elfogadva szűkös létesítményhelyzetüket, igyekeznek önmaguk megoldani a meglévő tornaszobában, udvaron, tantermekben a sportolási igények kielégítését, pl. egy kisebb, tornateremmel, tornaszobával nem rendelkező iskola tornasátrat (5x7m) emeltetett az udvarán, hogy a téli, hidegebb, csapadékosabb időszakokban is tudjanak a tanulóknak sportfoglalkozásokat tartani.
A községek és a városok közötti különbség ugyan a tárgyi eszközök vonatkozásában is megjelenik, azonban már nem olyan élesen. A városi iskoláknak mindössze 40%-a felel meg a nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet előírásainak. Az intézmények 5%-a nem rendelkezik tornateremmel. Az iskolák többségében a szükséges alapfelszerelés sem található meg. A meglévő eszközök gyakran cserére, felújításra, karbantartásra szorulnak. A vizsgált iskolák többsége az ehhez szükséges anyagi erőforrásokkal nem rendelkezik. A megyei jogú városokban a foglalkozások tárgyi feltételei a vizsgált iskolák mindegyikében megfelelőek, célszerűen megválasztottak, mert a pedagógusok jól alkalmazkodtak a gyakran szűkös lehetőségekhez, megtanulták okosan használni a meglévő eszközeiket. A szakértők által látogatott foglalkozások tornateremben, tornaszobában, ritkán a szabadban zajlottak. Az iskolák eszközei többnyire elhasználódtak, felújításra, pótlásra szorulnak. A szabadtéri eszközök rossz állapota gyakran balesetveszélyes helyzeteket teremt. A városi iskolákban, ahol a létesítmények hiányosak, ott az iskolák általában megkapnak minden segítséget a fenntartótól. Használhatják a városi sportcsarnokot, sportpályát, füves labdarúgó pályát és az uszodát. Ezek használata a sportlétesítmények telítettsége miatt általában csak a testnevelés órákra korlátozódik. A végleges megoldást saját tornaterem megléte jelentené. Van, ahol tornatermet bérelnek egy másik iskolától és használhatják a település szabadtéri atlétikapályáját.
A megyei jogú városokban a legtöbb iskola nem vesz igénybe külön fenntartói segítséget, mivel rendelkezik tornateremmel. Az egyházi, az alapítványi fenntartású iskolák saját fenntartójuktól több, a városi önkormányzatoktól pedig kevesebb segítséget kapnak. Az utóbbiak többnyire térítés ellenében használhatják a városi önkormányzatok létesítményeit. A segítséget kérő iskolák az önkormányzatokkal eredményes megbeszéléseket folytattak a bérleti lehetőségekről.
Az egy iskolával rendelkező települések 85 %-ában az iskolavezetés biztosítja a mindennapos testedzés lehetőségét. Alsó tagozaton a kötelező testnevelés órákon túl játékos egészségfejlesztő testmozgást tartanak a szünetekben, valamint a tanórák elején. Előfordul a heti négy óra kötelező testnevelés is, ami kiegészül a napköziben játékos foglalkozással, valamint a három kötelező óra egészül ki egy választható külső oktató által tartott sportággal és egy napközis foglalkozással. Felső tagozaton általában 2,5 óra kötelező testnevelés van az iskolákban, mely mellett minden délután sportkör működik. Leggyakrabban előforduló sportok a labdarúgás, kézilabda, kosárlabda és játékos foglalkozások. Gyakran nem valósul meg a sportcsoportonkénti 2x45 perces foglalkozás.
A községek oktatási intézményeinek 93%-ában az iskolavezetés biztosítja a mindennapos testedzés lehetőségét. 
A városok, megyei jogú városok iskoláiban néhány kivétellel a tanórai és a tanórán kívüli sportfoglalkozások keretében minden nap biztosított a testedzés lehetősége. Néhány iskolában csak a napközis csoportokban, máshol a szakköri foglalkozások keretében és az óraközi szünetekben valósul meg a mindennapos testedzés. Az iskolaotthonos osztályokban kiválóan megvalósítható a mindennapos testnevelés, mert könnyebb a foglalkozások megszervezése, lebonyolítása, nagyobb a bevonható létszám és a szülőknek nem kell külön edzésre hordani a gyerekeket. A felső tagozaton tanórai, sportköri és tömegsport foglalkozásokon vagy a tanulószoba idejében valósítják meg a mindennapos testedzést. A leggyakrabban előforduló sportok a labdarúgás, kézilabda, kosárlabda és a játékos foglalkozások.
Az iskola pedagógiai programjában, éves munkatervében meghatározott sportversenyek részvételi költségei nem terhelhetik a tanulókat, illetve szüleiket, állami normatíva hiányában pedig ezt az oktatási intézményeknek saját költségvetésükből kell fedezniük. A rossz anyagi helyzet következtében kevesebb versenyen is tudnak részt venni a tanulók. A pedagógusok, felkészítő tanárok esetében szintén gyakori, hogy az iskolák nem tudják biztosítani a versenyekre az utazási költségeket, illetve a versenyeken résztvevő pedagógusok túlóradíjának kifizetését.
Az egy általános iskolával rendelkező települések esetében a fenntartói akarat, hozzáállás pozitív befolyásoló szerepe, illetve annak hiánya a jellemző. Több intézménynél nem megfelelő a meglévő sportudvarok karbantartása, ami nem minden esetben anyagi kérdés. Hiányzik a meglévő létesítmények hatékonyabb kihasználtsága (pl. térelválasztással), az együttműködés az utánpótlás-nevelés érdekében, a versenyeztetés anyagi forráshiányának megszüntetésére való törekvés. Forráshiány miatt az intézmények jelentős részében anyagi ellenszolgáltatás nélkül végzik a kollégák a tanórán kívüli testnevelés megvalósítását. A társas-, illetve néptáncban jártas szülők, helyi lakosú szakemberek táncos foglakozásokat tartanak a gyermekeknek, ezek a kezdeményezések azonban, csak addig tartanak, amíg a személyes érdekeltség fennáll. Nehézségként jelentkezik a körzeti feladatokat ellátó intézményeknél, a tanulói igényeknek az összehangolása a bejárásból adódó időkorlátok miatt. A közművelődési feladatoknak az ellátása, valamint a tanórán kívüli testedzési lehetőségek biztosításának az összeegyeztetése is nehéz, problémát helységek közös használata jelenti.
A községi iskolákban az iskolák jelentős részében nem a jogszabályoknak megfelelően szervezik a testnevelés és sportfoglalkozásokat. Sok esetben keverednek a fogalmak a tanítók, néhány esetben a testnevelők (ISK-DSE, tömegsport-sportkör, tornaterem-tornaszoba) számára is. A sportköri órák számának meghatározása, felosztása nem minden esetben és elsődlegesen a tanulók érdekében történik, hanem a pedagógusok kötelező órájának kitöltését szolgálja.
A városok, megyei jogú városok iskolái vonatkozásában is megállapítható, hogy többnyire nem a hatályos jogszabályi előírások alapján szervezik meg a tanórán kívüli foglalkozásokat. A iskolai sportfoglalkozásokat általában a hét minden délutánján tartanak. A tanulókat a lelkes hozzáállás, sportolási igény jellemzi. A sportcsoportokban résztvevőknek magas a részvételi aránya, a magas szintű szakmai munka és a szép versenyeredmények bizonyítják a rendszeres munkát. Több iskolában a pedagógusok alkalmazkodnak a tanulói igények változásához, új sportágat vezettek be, új sportcsoportokat indítottak el. Gyakran nem valósul meg azonban a sportcsoportonkénti 2x45 perces foglalkozás. Az iskolák többsége nem tudja fizetni a versenyekre utazás és a testnevelő tanár tanulókíséreti költségeit sem. A testnevelő tanárok véleménye szerint a jobb feltételek kialakítása és a jobb eredmények elérése érdekében nagyobb intézményvezetői támogatásra lenne szükség. Az elhasználódott eszközök pótlása, javítása okoz elsősorban anyagi megterhelést az iskolavezetés számára. A szabadtéri sportpályák, sporteszközök rossz állapota balesetveszélyes. Szükség lenne ezek felújítására és hiányzó sportudvarok kialakítására. Több iskolában nem működik sportköri foglalkozás, a tömegsport órákat használják fel sportági felkészítésre és versenyek lebonyolítására, így nem derül ki a foglalkozások konkrét jellege.
A nem önkormányzati fenntartású középiskolák esetében, az önkormányzat biztosít minden feltételt annak érdekében, hogy a testnevelés és a mindennapos testedzés megvalósítható legyen, ha az intézmény nem rendelkezik sportlétesítményekkel. Az adható óraszám feletti óraszámot biztosítják a testnevelés órákra és a sportkörökre is. A tanulókat bevonják a sportlétesítmények felújításába. Több testnevelő pedagógus a hagyományos sportágakon felül, tanulói igény szerint újabb sportágakat is megismertet. Egyre több az a roma tanuló, aki tehetséges sportoló és részt is vesz a foglalkozásokon. A délutáni foglalkozások hatékonyabbak, mert a délutáni sportfoglalkozásra azok a tanulók mennek el, akik sportolni akarnak. 
Van azonban arra is példa, hogy a tárgyi és a személyi feltételek rendelkezésre állnak, mégsem tartanak tanórán kívül sportfoglalkozásokat az óraszám hiányára való hivatkozással. A szabadon felhasználható órakeretet több intézményben nem a sportfoglalkozásokra, hanem más egyéb foglalkozásokra használják fel, így ezekben az iskolákban nem, vagy nem megfelelő óraszámban szerveznek tanórán kívüli sportfoglalkozásokat. Jellemző a tanulói érdektelenség, a rendszeres sportolás hiánya. Problémaként merül fel, hogy a bejáró tanulók nem tudják megvárni a foglalkozásokat.
A Magyar Szülők Országos Egyesületének elnöke arról tájékoztatott, hogy az iskolák többsége nem foglalja bele az iskola pedagógiai programjába a tanórán kívüli sport és egyéb foglalkozásokat, amelyeket az iskola azonban a szülők költségére tart meg. Általános jelenség az indokolatlan pénzkövetelés a tanórai és tanórán kívüli foglalkozásokért, amelyet meglehetősen sok szülő nem tud teljesíteni, így gyermekeik nem jutnak hozzá a testnevelési és sport műveltségi területhez tartozó szolgáltatásokhoz. Gyakori, hogy a kötelező testnevelési órákon külső szakembereket, harcművészetet, művészi tornát, úszást oktatókat és edzőket alkalmaznak, szintén a szülők anyagi hozzájárulása alapján. Indokolatlan a sportköri tagdíjak kivetése és beszedése is, az iskolán kívül megtartott testnevelési vagy testedzési tanórán kívüli foglalkozások, versenyek költségeinek a szülőkre való áthárítása.
A kormányzati álláspont ma már egységesnek mondható a diáksport fontosságát illetően,48 azonban a forráshiányos finanszírozás nem tudja megfelelően támogatni az iskolai sport fellendülését. A szűkös költségvetéssel rendelkező fenntartók saját bevételeikből egészítik ki az iskolai sport költségvetését, aminek következtében az az irányítási törekvés, hogy a diáksport kerüljön előtérbe, csillapodni látszik. Mindennek az a következménye, hogy egyre több gyermek esik el annak lehetőségétől, hogy a tömegsportrendezvények keretében rendszeresen mozoghasson, sportolhasson. A diák-versenysport finanszírozását kizárólag egy jól működő társadalmi sportegyesületi háttér lenne képes biztosítani. A hatékonyan működő iskola sport pedig a versenysport utánpótlásának forrását adhatná.

III. Gyógytestnevelés
A tanuló, ha egészségi állapota miatt a testnevelési órák gyakorlatait csak részben vagy egyáltalán nem tudja elvégezni – az orvosi szakvéleményben foglaltak szerint – a kötelező testnevelési óra keretében vagy helyett könnyített testnevelésre (I. kategória) vagy a kötelező testnevelési óra helyett gyógytestnevelésre (II. kategória) kell beosztani, illetve fel kell menteni (III. kategória) a testnevelési órán való részvétel alól.
Gyógytestnevelési órán (II. kategória) vesz részt a tanuló, ha mozgásszervi, belgyógyászati stb. elváltozása miatt sajátos, az állapotát figyelembe vevő foglalkozásokat kell részére szervezni. A tanuló orvosi javaslat alapján testnevelési órán is részt vehet. A külön órakeretben szervezett könnyített, illetve gyógytestnevelési tanítási órák száma nem lehet kevesebb, mint az azonos évfolyamra járó tanulók kötelező testnevelési óráinak száma. Abban az esetben, ha a szükséges feltételek rendelkezésre állnak, a tanulók részére heti egy tanórai foglalkozás keretében úszás órát kell szervezni.49
A szülő és a pedagógus nevelő munkáját és a nevelési-oktatási intézmény feladatainak ellátását pedagógiai szakszolgálat segíti. A gyógytestnevelés a pedagógiai szakszolgálatok közé tartozik.50 A gyógytestnevelés feladata a gyermek, a tanuló speciális egészségügyi célú testnevelési foglalkoztatása, ha az iskolaorvosi vagy szakorvosi szűrővizsgálat gyógy- vagy könnyített testnevelésre utalja.51 A gyógytestnevelés megszervezéséhez tizenhat fős csoportonként – az iskola órakeretén felül – heti három óra áll rendelkezésre.52 Abban az esetben, ha a községi, városi, fővárosi kerületi önkormányzat a feladat ellátását nem vállalja, illetve a feladat ellátása a megye (főváros) területén nem megoldott, a megyei (fővárosi) önkormányzat köteles gondoskodni a gyógytestnevelési szakszolgálat megszervezéséről.53
A gyógytestnevelés foglakozásokat megszervezheti a Pedagógiai Szakszolgáltató Központ, illetve a fenntartó (önkormányzat), az általa kijelölt közoktatási intézményekben gyógytestnevelési pedagógiai szakszolgálatok működtetésével; amennyiben az iskola rendelkezik gyógy-testnevelővel, a gyógytestnevelés helyben is megszervezhető. Az általam megkeresett 3 vidéki kisközség közül kettőben többcélú kistérségi társulás keretében biztosított a gyermekek gyógytestnevelési foglalkozása, heti 3, illetve 1 alkalommal; egy kisközségben nem indokolt a gyógytestnevelés megszervezése, mivel gyermeket ebbe a testnevelési kategóriába nem soroltak be, a könnyített testnevelés azonban biztosított a testnevelés óra keretein belül. Egy Nógrád megyei alapítványi városi szakiskola tanulói számára szintén kistérségi keretek között szervezik meg a gyógytestnevelés foglalkozást. A szakiskolák közül 2 intézményen belül szervezi meg a gyógytestnevelés foglalkozást, míg a másik 2 szakiskola tanulóinak városon, illetve fővároson belül egy másik iskolában biztosított az ellátás.
Alsó tagozatban a gyógytestnevelő tanárok szervezett kereteken belül célirányos, differenciált foglalkozásokkal segítik a gyógytestnevelésre utalt tanulók egészségének helyreállítását, illetve előkészítik az iskolai testnevelésben való részvételüket. A gyógytestnevelő szaktanárok egyre több tanulót látnak el, ezt támasztják alá a statisztikai adatok is.54
Kategória	2007/2008	2008/2009	2009/2010	2010/2011	
könnyített testnevelésben részt vevők	25.797	24.318	24.868	24.605	
gyógytestnevelésben részt vevők	65.868	67.076	76.073	71.572	
testnevelés alól felmentettek	12.319	11.501	11.378	11.068	
Kiszűrt gyermekek száma összesen	103.984	102.895	112.319	107.245	

A gyermekorvosok és a szakorvosok mozgásszervi vizsgálatai szerint a hanyag tartásban és gerincferdülésben szenvedő alsó tagozatos tanulók létszáma eléri a 30-40%-ot is. A fővárosban éppen ezért már vannak olyan kerületi önkormányzatok, ahol az alsó tagozatos tanulókon kívül az óvodások részére is megszervezik a gyógytestnevelést, ugyanis a kezdeti stádiumban lévő, azonban még jól korrigálható tartáshibák többsége a serdülőkorban deformitássá fejlődik, ezért indokolt a szűrések és kezelések mihamarabbi megkezdése. Azokban az iskolákban, ahol szakképzett gyógytestnevelő tanárokat alkalmaznak, a kiszűrt alsó tagozatos tanulók gyógytestnevelése megoldott. Más a helyzet azokban az iskolákban, ahol a helyben történő ellátás hiánya miatt a tanulók gyógytestnevelés-centrumokba való kíséretét a szülők időhiány miatt nem tudják vállalni, így a tanulók nem jutnak hozzá a szakszerű korrigáló mozgásanyaghoz. Ennek következményeként az iskolai gyermekgyógyászok szűrései az alsó tagozatban „visszafogottak”, mivel a jelenlegi kapacitásokhoz igazodva utalják a tanulókat gyógytestnevelésre.55
A felső tagozatos és a középiskolások esetében egyre több iskola szervezi meg a gyógytestnevelést az intézmény keretein belül. Azokban az iskolákban, amelyekben kevesebb gyermek szorul erre a speciális ellátásra, az önkormányzat fenntartásában működő pedagógiai szakszolgálat intézményében, illetve gyógytestnevelés-centrumaiban működő szakszolgáltatást veszik igénybe. Ennek ellenére a gyógytestnevelésre utalt tanulók jelentős hányada nem jut hozzá az ellátáshoz. Ez a probléma akkor jelentkezik, amikor a tanulónak másik intézménybe, vagy késő délutáni kell foglalkozásra kellene járnia, illetve amikor – megyei (fővárosi) fenntartású iskola tanulói – azért nem tudják igénybe venni a szakszolgáltatást, mert a kerületi, városi, községi önkormányzatok a saját fenntartású iskolán kívül ezt a feladatot nem tudják átvenni a megyei (fővárosi) önkormányzattól.
A könnyített testnevelés szintén az iskolák alapfeladata, a foglalkoztatásokat a testnevelő tanárok vezetik. A könnyített testnevelés megszervezhető testnevelésórák keretében, differenciált óraszervezéssel, vagy a testnevelésórák helyett, különóra keretében.
A gyógyúszás kihasználtsága elszomorító képet mutat. A gyógytestnevelésre sorolt és ellátott alsó tagozatos tanuló abban az esetben részesül gyógyúszásban, amikor a szülő vállalni tudja a gyermek uszodába kísérését. Egy-két kirívó esetben, ahol az iskola vezetője figyelmet fordít tanulók kísérésére, megszervezik az alsó tagozatos tanulók pedagógusi kíséretét, azonban nem ez a jellemző. 
A gyógytestnevelésre utalt tanulók közel felének nem megoldott a gyógyúszás foglalkoztatása – egyrészt a kísérő hiánya, másrészt a finanszírozás miatt. Többször előfordul, hogy annak ellenére, hogy a gyógytestnevelés szakszolgálat keretében megszervezett gyógyúszás foglakozás ingyenes, a tanulóknak belépőt kell fizetniük az uszodában. Egyes iskolák a gyógyúszás költségeit saját költségvetésükből, pályázati forrásokból fedezik, aminek köszönhetően ezekben az iskolákban több gyermek vesz részt gyógyúszásban. Azonban még így is igen nagy azoknak az aránya, akik a fent említett okok miatt nem jutnak el uszodába és inkább felmentetik magukat. Vidéken pedig még elszomorítóbb a helyzet, hiszen az intézményi feltételek (uszoda) kevésbé biztosítottak, mint például egy nagyobb városban, vagy a fővárosban. Arra is van példa, hogy az iskola a gyógyúszást tömbösítve szervezi meg – havonta 1-1 alkalommal, vagy nyári úszótábor keretében. Mindezekből az következik, hogy a gyermekek többsége nem részesül gyógyúszásban, akár annak ellenére, hogy az intézményi feltételek adottak.
Amint azt már fentebb részleteztem, az iskola-egészségügyi team (iskolaorvos és védőnő) feladata a gyermekek differenciált testnevelési kategóriába való besorolása. Az iskolaorvos azonban idő és eszközök hiányában csak felületesen vizsgálja meg a gyermeket, pontos ortopédiai, kardiológiai statusát nem tudja megállapítani. Sok esetben már csak a szemmel is diagnosztizálható torzulások (gerincdeformitások, kövérség stb.) hívják fel az iskolaorvosok figyelmét, egyébként pedig a testnevelő, a szülő vagy a gyermek jelzése alapján sorolják differenciált csoportba a tanulót. A tanulók vizsgálata az iskolaorvos szűkre szabott ideje miatt elhúzódik, így a gyermekek jelentős hányada csak a második félévben vesz részt a szűrésen, amikorra azonban a gyógytestnevelés-csoportok már maximális létszámmal kialakulnak. Év közben – a tornaterem elfoglaltság miatt – többnyire nincs mód a csoportok bontására, így előfordulhat, hogy a gyógytestnevelő a megengedett létszám feletti csoportlétszámmal tartja a foglalkozásait.
A gyógytestnevelés színvonala és szakszerűsége az egészségügyi szűrés rendszerétől is függ. Ha nem, vagy nem kellő időben történik meg a szűrés, a mozgatórendszerben degeneratív elváltozások jelenhetnek meg. Az a tapasztalat, hogy a tanulók későn, vagy egyáltalán nem kerülnek kiszűrésre. Ennek egyik oka, hogy az iskolaorvos nem minden rászoruló tanulót szűr ki, vagy ha ki is szűri, a kapott beutalóval a tanuló nem megy el az első szakorvosi vizsgálatra; a másik ok pedig az, hogy az iskolaorvos által kiszűrt tanulónak a szakorvos enyhe, vagy esetlegesen közepesen súlyos elváltozás esetén sem javasolja a gyógytestnevelést.
A gyógytestnevelés szakszolgálathoz tartozik a rendszeres szakorvosi felülvizsgálat megszervezése is. A gyógytestnevelő szakmai munkáját segíti a szakorvossal való konzultáció egy-egy eset kapcsán. A gyógytestnevelési ellátásban részesülő tanulók szakorvosi felülvizsgálati rendszerének működése azonban kifogásolható, ugyanis a szakorvos és a gyógytestnevelő közötti együttműködés a gyakorlatban hiányosan valósul meg. A gyógytestnevelő közvetve értesül a felülvizsgálat eredményéről, a tanulók félévente, évente önállóan vagy szülői kísérettel mennek el a szakorvosi vizsgálatra, illetve sok esetben a felülvizsgálatot iskolán belül szervezik meg félévente, vagy évente, ami folyamatos és hatékony együttműködésnek nem tekinthető. A szociálisan hátrányos helyzetű gyermekek esetében különösen fontos lenne a felügyelet együttműködése és a gyermek folyamatos figyelemmel kísérése, hiszen ezek a gyermekek a szülők időhiánya, illetve érdektelensége miatt nem jutnak el a kontrolvizsgálatokra. Azokban az oktatási intézményekben, ahol főállású iskolaorvost és védőnőt, a felülvizsgálati feladatok ellátására pedig ortopédszakorvost alkalmaznak, a gyógytestnevelés szervezettebben és hatékonyan működik.
Az általános iskolai és a középiskolai egészségügyi szűrésekre vonatkozó vizsgálatok szerint, a tanulók egy részét továbbra sem sorolják be az egészségi állapotuknak megfelelő csoportba. Mindez azzal a veszéllyel jár, hogy a testi és szervi elváltozások nem derülnek ki, és a célirányos foglalkoztatás hiánya miatt romlik az érintett tanulók egészségi állapota. Így a Közoktatási törvénynek az a rendelkezése, miszerint minden gyermeket az egészségi állapotának megfelelő testnevelési foglalkoztatásban kell részesíteni, nem valósul meg. A tanulók jelentős része az iskolán kívül jár gyógytestnevelés foglalkozásokra. Előrelépésnek számít, emelkedik azoknak az oktatási intézményeknek a száma, a melyek az iskolában helyben, vagy az utazó gyógytestnevelő56 alkalmazásával szervezik meg a foglalkozást.
A nemzeti erőforrás miniszter válaszlevelében úgy nyilatkozott, hogy a minisztérium nem rendelkezik információkkal arra vonatkozóan, hogy a közoktatásban valamely érintett nem részesül az egészségi állapotának megfelelő ellátásban.
A magyar Gyógytornászok Társaságának álláspontja szerint a tanulók esetében előforduló mozgásszervi betegségek gyógyítása terén nagy hiányosság jellemző. Legfőbb problémaként a Társaság elnöke azt emelte ki, ahogy a szakorvos (ortopéd orvos, reumatológus) által javasolt gyógytornát – amelyet az egészségügyben dolgozó diplomával rendelkező gyógytornászok végeznek – gyakran a gyógytestneveléssel tévesztik össze, így a gyermek nem a megfelelő kezelésben részesül. Sok esetben az is előfordul, hogy a szülő elviszi a gyermekét az egészségügyben dolgozó gyógytornászhoz, aki megtanítja a gyermeknek a későbbiekben otthon, önállóan is végezhető gyakorlatokat, az otthoni rendszeres tornavégzés azonban elmarad. A Társaság javaslata szerint, a legmegfelelőbb megoldás az lenne, ha az oktatási intézményekben gyógytornászok heti két alkalommal gyógytorna foglalkozást tartanának a gyermekeknek, vagyis nem kellene sem az egészségügyi intézménybe elmenniük, sem pedig otthon egyedül tornázniuk, és így a megfelelő kezelésben részesülne minden mozgásszervi megbetegedéstől szenvedő gyermek. Az MSZOE elnöke válaszlevelében a gyógytestnevelés kérdésében úgy nyilatkozott, hogy tapasztalataik alapján gyógy-testnevelőt csak kevés iskola tud alkalmazni, az utazó gyógypedagógus költségeit az fenntartó önkormányzat nem vállalja. A szakszolgálatok által biztosított foglalkozásokra a tanítási idő után, sokszor nagy távolságra kell utaztatni a gyermeket, amit a kíséretre szoruló gyermekek szülei nem tudnak vállalni a munkahelyi elfoglaltságuk miatt. A könnyített testnevelés helyett a tanulót felmentik a testnevelési óra látogatása alól, hogy elkerüljék a speciális foglalkozással járó munkát.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Az Obtv. azonban a 16. § (1) bekezdésében megjelölt szervtípusok közül csak a hatóság fogalmát értelmezi, ugyanakkor a közszolgáltatást végző szervekről nem ad tételes felsorolást. Az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.57
A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 8. §-ának (4) bekezdése a települési önkormányzatok kötelező feladataként nevesíti az általános iskolai oktatás és nevelés biztosítását. Az Obtv. és az Ötv. idézett rendelkezései alapján az általános iskolai nevelést és oktatást közszolgáltatásnak tekintem.
A vizsgálat eredményes lefolytatása érdekében megkerestem az iskolai testnevelés területén működő szakmai és civil szervezeteket is. Tekintettel azonban arra, hogy – az Obtv. előzőekben ismertetett hatásköri szabályai alapján – ezek nem tekinthetők sem hatóságnak, sem közszolgáltatónak, így részükről csak az Obtv. 18. § (4) bekezdése alapján, együttműködésükre építve, kérhettem tájékoztatást.58

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az országgyűlési biztos – amint erre már számos jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.59

1. A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.60
Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.61 A közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazást pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni. Nem hagyható figyelmen kívül továbbá, hogy a kiszámíthatóság – beleértve az egységes jogalkalmazást – és az eljárási garanciák biztosítása szorosan összekapcsolódik az egyes alanyi alapjogok, szabadságjogok védelmével, mintegy kölcsönösen feltételezik egymást. 

2. Az állam alapjogvédelmi kötelezettsége
Az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogainak tiszteletben tartását és védelmét az Alkotmány 8. § (1) bekezdése deklarálja. Az állam intézményvédelmi kötelezettsége, magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről.62 A gyermekek esetében – akik életkoruknál fogva nem, vagy csak korlátozottan képesek jogaik védelmére – az államot ezen „aktív jogvédelmi” kötelezettség teljesítése fokozott felelősséggel terheli. A hivatkozott alapvető jogvédelmi kötelezettségen túl az Alaptörvény rögzíti a gyermeknek a család, az állam és a társadalom részéről megillető megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéshez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz való jogát is. A gyermek nevelése, fejlődésének biztosítása elsődlegesen a szülők felelőssége és kötelezettsége, a gyermeki jogok biztosítása és előmozdítása érdekében azonban az államnak és a társadalomnak a szülők részére megfelelő segítséget kell nyújtania. Az állam alatt nem pusztán a Magyar Államot, mint jogi személyt kell jelen esetben érteni, hanem – a különböző jogszabályokban meghatározott feladat- és hatáskörében eljárva – valamennyi, állami- és önkormányzati szervet is. E kötelezettség értelemszerűen jogalkotási feladatot is jelent, melynek megfelelően a Gyermekvédelmi törvény kialakította a gyermekek védelmét ellátni hivatott intézményrendszer legjelentősebb elemeit, és ezen túl több jogszabály telepít meghatározott feladatokat a gyermek és jogai védelme érdekében különféle állami és önkormányzati szervekhez.

3. A gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való joga
A gyermekek koruknál fogva a társadalom azon csoportjaihoz tartoznak, akiknek jog- és érdekérvényesítési képessége gyengébb, mint más társadalmi csoportoknak, ezért alkotmányos jogaik védelme fokozott figyelmet és intézkedési, beavatkozási hajlandóságot követel az állam részéről. Az Alkotmány 67. § (1) bekezdésében foglaltak szerint a Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges. Az alkotmányi felsorolás – ahogyan azt már korábbi jelentéseimben is megállapítottam – egyben „rangsornak” is tekinthető: a gyermeknek elsődlegesen a családtól kell a szükséges védelmet és gondoskodást megkapnia, ezt azonban kiegészíti (meghatározott esetben pedig pótolja, helyettesíti) az állami intézményvédelem.63 Ez a sorrend fakad a vonatkozó nemzetközi dokumentumok rendelkezéseiből, valamint ezt diktálja a gyermek mindenek felett álló érdeke, de ezt támasztja alá az Alkotmánybíróság gyakorlata is.
Amint azt az Alkotmánybíróság már több határozatában kifejtette „A gyermek ember, akit minden olyan alkotmányos alapvető jog megillet, mint mindenki mást, de ahhoz, hogy a jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt a felnőtté válásához. A testület arra is rámutatott, hogy a felhívott alapjog és az Alkotmány 16. §-a (az ifjúság érdekeinek védelme) együttesen értelmezendő, amiből az következik, hogy a gyermekről való gondoskodás komplex feladat.64
A gyermek, mint az alapjogok alanya oldalán, az életkorból adódó hátrányokat az állam oldaláról az intézményvédelmi kötelezettség egyenlíti ki, azaz az államnak aktívan kell cselekednie a gyermekek alapvető jogainak előmozdítása, érvényesülése és védelme érdekében. Ezt az alaptételt megtaláljuk a Gyermekjogi Egyezménynek a preambulumában is, amely rögzíti, hogy a gyermeknek, figyelemmel fizikai és szellemi érettségének hiányára, különös védelemre és gondozásra van szüksége, nevezetesen megfelelő jogi védelemre, születése előtt és születése után egyaránt.

4. Az egyenlő bánásmód követelménye
Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése rögzíti az egyenlő bánásmód követelményét, kimondja, hogy a Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
Az Alkotmánybíróság gyakorlatában az egész jogrendszerre kiterjedően alkalmazza a diszkrimináció tilalmát. Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében foglalt megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként – egyenlő méltóságú személyként – kell kezelnie, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. Bár az Alkotmány szövegszerűen az alapvető jogok tekintetében tiltja a hátrányos megkülönböztetést, a töretlen alkotmánybírósági gyakorlat alapján a tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre. Arra figyelemmel, ha a megkülönböztetés nem az alkotmányos alapjogok tekintetében történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha a jogalkotó önkényesen, ésszerű indok nélkül tett különbséget az azonos helyzetű, azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között.
Az Alkotmánybírósági gyakorlat által kimunkált ún. ésszerűségi teszt alkalmazásával állapítható meg, hogy egy adott normatív szabályozás, jogalkalmazói gyakorlat vagy egyedi döntés ellentétes-e a hátrányos megkülönböztetés alkotmányi tilalmával. Az ésszerűségi teszt egyrészt egy összehasonlíthatósági, másrészt egy indokolhatósági próbából áll. Az összehasonlíthatósági próba során azt kell vizsgálni, hogy a megkülönböztetés azonos helyzetben lévő jogalanyok között merül-e fel, az indokolhatósági próba pedig annak vizsgálatát jelenti, hogy ha azonos csoportba tartozók között áll fenn a megkülönböztetés, akkor az ésszerű indokon nyugszik-e, van-e „tárgyilagos mérlegelés szerinti ésszerű indoka”.

5. A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog
Az Alkotmánybíróság az 54/1996. (XI. 30.) AB határozatában megállapította, hogy az Alkotmány 70/D. §-ában foglalt lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog biztosítása olyan alkotmányos állami feladatot jelent, amelyet az állam központi szervei és a helyi önkormányzati – továbbá egyéb – szervek rendszere révén valósít meg. Ennek keretében az állam – egyebek között – egészségügyi intézményhálózat működtetésére és az orvosi ellátás megszervezésére köteles. Az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul.65
Már több jelentésben is felhívtam arra a figyelmet, hogy abban az esetben, ha az egészségügyi intézményrendszeren belül meghatározott területeken bizonyos speciális szakellátások megszűnnek, érdemben elérhetetlenné válnak és ez az állapot elviselhetetlenül hosszú időn keresztül stabilizálódik, akkor az alapvető jogok szempontjából visszás helyzet állhat elő. Az ombudsmani gyakorlat szerint az egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozhat az a helyzet, ha az intézményrendszer átalakítása hatására vagy megfelelő fejlesztésének, finanszírozásának hiányában potenciálisan jelentős számú – különösen, ha kiskorú – beteg kerülhet veszélybe.66

6. A gyermekek jogairól szóló ENSZ egyezmény67
Az ENSZ Közgyűlése 1989. november 20-án egyhangúan fogadta el és 1990. szeptember 2-án lépett hatályba. A következő évtizedben az ENSZ tagállamok – két ország kivételével – ratifikálták. Ezzel az egyezmény a legszélesebb körben elismert nemzetközi emberi jogi szerződéssé vált. Magyarország, mint az egyezményt ratifikáló országok egyike (a Magyar Köztársaság az 1991. LXIV. törvényben hirdette ki az Egyezményt), nemzetközi kötelezettséget vállalt, hogy érvényesíti a gyermekek alapvető jogait és a gyakorlatban alkalmazza az egyezmény előírásait. Az Egyezményben részes államok, annak 24. cikkében elismerték a gyermeknek a lehető legjobb egészségi állapothoz való jogát, valamint, hogy orvosi ellátásban és gyógyító-nevelésben részesülhessen, és erőfeszítéseket tesznek annak biztosítására, hogy egyetlen gyermek se legyen megfosztva az ezeknek a szolgáltatásoknak az igénybe vételére irányuló jogától.
A fenti jog teljes körű megvalósításának biztosítására a részes államok vállalták, hogy alkalmas intézkedéseket tesznek különösen arra, hogy küzdjenek a betegség és a rosszul tápláltság ellen, valamint tájékoztassák a társadalom valamennyi csoportját és különösen a szülőket és a gyermekeket a gyermek egészségére és táplálására.
Az Egyezmény 24. cikke a gyermek élethez és fejlődéshez való jogára (Egyezmény 6. Cikk) épül, annak továbbfejlesztése. A megkülönböztetés tilalmának az Egyezményben lefektetett elve (Egyezmény 2. cikk) megköveteli a részes államoktól, hogy megkülönböztetés nélkül ismerjék el minden gyermek lehető legjobb egészségi állapothoz való jogát, valamint azt a jogát, hogy orvosi ellátásban és gyógyító-nevelésben részesülhessen. Az Egyezmény 3. cikke alapján Magyarország nem csupán a gyermekkel foglalkozó és védelmét biztosító intézmények létesítésre vállalt kötelezettséget, hanem ezen intézményekben biztosítani kell a jogszabályoknak megfelelő szakmai létszámot, szakértelmet, biztonságot, az egészséges környezetet. A jogszabályban előírt ellenőrzési kötelezettség pedig nem mellőzhető.

III. Az ügy érdeme tekintetében
Az Alkotmány 70/D § (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.
Az állam az ifjúság egészséges fejlődése érdekében biztosítja a közoktatás és felsőoktatás testnevelését és sportját, valamint az intézményen kívüli diáksportot. Az állam a szabadidősport és a diáksport támogatásával is előmozdítja a mozgásgazdag életmód elterjedését, a rendszeres testedzést.68 Az óvoda, az iskola, a kollégium – a Közoktatási törvényben meghatározott feladatai ellátásának keretei között – felelős a gyermekek, tanulók testi, értelmi, érzelmi, erkölcsi fejlődéséért, a gyermek- és tanulói közösség kialakulásáért és fejlődéséért.69
A vizsgálatom eredményeként megállapítottam, hogy az iskolai testnevelés és diáksport intézményi feltételei hiányosak. Leginkább a községek és a kisebb települések iskolái – szemben a városi, megyei jogú városi oktatási intézményekkel – küszködnek ezekkel a hiányosságokkal. A meglévő tornatermek többsége korszerűtlen, elhanyagolt és balesetveszélyes, a felújításukat illetően az iskolák fenntartói nem rendelkeznek a szükséges anyagi forrásokkal. Hiányoznak az öltözők, és nincsenek meg az alapvető higiéniai (tisztálkodási) feltételek. Az oktatási intézmények testnevelésre vonatkozó eszközellátottsága szintén hiányos – a kötelező eszközlistán szereplő felszerelések megléte ugyan az iskolaalapítás alapvető feltétele, azonban az iskolafenntartók többsége csak részben teljesíti az előírásokat. Az iskolák intézményi és eszközellátottságát illetően mindaddig nem várható érdemi változás, amíg a nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet 54. § (2) bekezdése értelmében a megfelelő intézményi és tárgyi feltételek biztosítása kizárólag azokra a nem önkormányzati fenntartású oktatási intézményekre nézve kötelező, amelyek működési engedélyét a rendelet hatálybalépése után adták ki, vagy ha az állami, illetve önkormányzati fenntartású nevelési-oktatási intézmény a rendelet hatálybalépése után kezdi meg a tevékenységét. A sportlétesítmények (tornatermek, tornaszobák, sportpályák, udvarok stb.) építése, a meglévők felújítása érdekében szükség lenne a pályázati források további bővítésére, a kisebb települési önkormányzatok érdekében pedig a feltételrendszer liberalizálására.
A testnevelés óra szakszerű oktatását és a gyermekek biztonságát, illetve egészséges fejlődését szolgálná az, hogy a közoktatás 1-6. évfolyamain a testnevelő tanárokon kívül kizárólag csak a testnevelés műveltség területén képzettséggel rendelkező, illetve továbbképzett tanítók oktathatnának. Szükséges lenne a testnevelő tanár képzés és továbbképzés rendszerének – szakmai egyeztetetés alapján való – az oktatási rendszer gyakorlati igényeihez igazodó átalakítása. Azáltal, hogy a „Testnevelő-edző” alapképzési szakon megszerzett oklevéllel a közoktatás 1-6. évfolyamain is lehetne oktatni, ezeken az évfolyamokon is biztosított lenne egyrészt a testnevelés tantárgy testnevelő tanárok általi szakszerű oktatása, másrészt a testnevelő tanár képzés új lendületet kapna, és ezáltal az alap-és a mesterképzés között kevesebb hallgató veszítené el a motivációját és váltana át másik szakképzésre. A testnevelő tanárok képzésében és továbbképzésében nagyobb hangsúlyt kell fektetni azoknak a magatartás formáknak a kialakítására, amelyek a testnevelés megszerettetését és az egészséges életmód kialakítását elősegítik. A pedagógusok szakmai továbbképzésének intézményi, fenntartói, állami forrásokból való kiemelt támogatására lenne szükség a szükséges szakmai képesítések megszerzése érdekében. 
A gyermekek életkori sajátosságaihoz igazodó testnevelés órán használt sporteszközök nem állnak rendelkezésre. Kiemelten fontos lenne a tárgyi feltételek ellenőrzésének, és a testnevelés oktatás szakmai felügyeletének megszervezése. Nem elfogadható, hogy a testnevelés óra eszközeinek a minőségi és baleset-megelőzési követelményeknek való megfelelősége az iskola, illetve a fenntartó költségvetésének függvénye. A szakmai útmutatók alapján, folyamatosan és tervszerűen működő szakfelügyeletei rendszer a testnevelés oktatás szakszerűségét, a szakmai fejlődést, és a szakmai követelmények érvényesülését biztosítaná.
Valamennyi oktatási intézmény belefoglalja ugyan a helyi tantervbe, a nevelési és a pedagógiai programjába a mindennapos testedzés megszervezését, azonban a gyakorlatban nem érvényesül a gyermekek egészségnevelésének elsődlegessége. A nevelési és oktatási intézmények nem biztosítják tanulóik részére a jogszabályban meghatározott – testnevelő tanár által tartott – mindennapos testedzést (heti 5/napi 1 testnevelés óra keretében), hanem a jogszabályi minimumra törekedve a közismereti tantárgyak javára átlagban 2-2,5 óra testnevelés órát építenek be órarendjeikbe. A testnevelés oktatásának ki kell terjednie a gyermekek egyéni adottságaihoz igazodó képességfejlesztésre is. Célszerű lenne a testnevelésben és a diáksportban rejlő nevelési és fejlesztési elveket, módszereket összefoglalni, és szélesebb szakmai körben – pl. képzések, továbbképzések alkalmával – közzé tenni.
Az oktatási intézmények többsége mára már sajnos nem végzi el a gyermekek fizikai teljesítményének felmérését, hiszen az utóbbi években elmaradt a központi értékelés és a visszacsatolás, aminek következtében az oktatási intézmények számára ez a feladat értelmét vesztette. A felmérés és az értékelés szakmai szempontjainak és irányvonalainak kidolgozására van szükség, és a jövőben kiemelt figyelmet kell fordítani a gyermekek fizikai állapotának mérésére, a felmérések összevont és egyéni értékelése után pedig egészségfejlesztő munkaterv kidolgozása lenne indokolt.
A diáksport intézményi és tárgyi feltételei – az iskolai testneveléshez hasonlóan – a települések (község, város, megyei jogú város) fejlettségi mutatói függvényében biztosítottak a gyermekek számára. Az oktatási intézmények többségében nem szerveznek iskolai sport foglalkozást, ahol pedig szerveznek, ott nem a jogszabályi előírásoknak megfelelően; az intézményi, fenntartói finanszírozás hiányában az iskolai sport költségeit a szülők – amennyiben anyagi körülményeik engedik – fedezik. A sportköri órák számának meghatározása, felosztása nem minden esetben és elsődlegesen nem a tanulók érdekeit szem előtt tartva történik, hanem a pedagógusok, tanítók kötelező órájának kitöltését szolgálja. A diáksport helyzetét jellemző általános forráshiány miatt nem tudják pótolni a szükséges sportfelszereléseket, az anyagi nehézségek az iskolán belüli és az iskolák közötti versenyeztetést sem teszik lehetővé.
Tekintettel arra, hogy a testnevelési csoportbesorolás az iskolaorvosoknak egyik részfeladata az iskola-egészségügyi ellátás keretében, a besorolást megalapozó vizsgálatokat legtöbbször felületesen, a gyermek valós fizikai állapotának felmérése nélkül végzik el. Az iskolaorvosok nem minden gyógy-, illetve könnyített testnevelésre szoruló gyermeket szűrnek ki, így ők nem részesülnek gyógyító kezelésben. A gyógytestnevelés azokban az intézményekben működik hatékonyan és szervezetten, ahol főállású iskolaorvos és védőnőt alkalmaznak. Az esetek többségében nincs közvetlen kapcsolat a szakorvos és a gyógytestnevelő között; a gyermekek gyógyulását szolgálná az iskolaorvos, a védőnő, a testnevelő tanár és a szülők folyamatos együttműködése is. Sok gyógytestnevelésre utalt gyermek nem részesül a szükséges ellátásban, mivel a pedagógiai szakszolgálat keretében, illetve a kistérségi szinten megszervezett gyógytestnevelés foglalkozás kísérő felnőtt hiányában, vagy a késő délutáni időpont miatt nem elérhető számára. A problémát megoldaná, ha a fenntartó önkormányzatok intézményen belül, heti több alkalommal biztosítanák a gyermekek részére a gyógytestnevelést, vagy a gyógytornát, illetve ezek szakorvosi felülvizsgálatait.
Fentiek alapján megállapítom, hogy azoknak a gyermekeknek, akik – az intézményi, tárgyi és személyi feltételek hiánya következtében – nem részesülnek az egészségi állapotuknak megfelelő és a testnevelési csoport szerinti ellátásban, sérül az Alkotmányban biztosított lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga, továbbá a kifogásolt gyakorlat a hátrányos megkülönböztetés tilalmába is ütközik.
A vizsgálatom feltárta azt is, hogy az iskolai testnevelés területén hiányzik az ellátás minőségét garantáló szakmai felügyeleti rendszer és a vonatkozó szakmai protokollok sem állnak rendelkezésre. Mindezek hiányában a testnevelő tanárok nem tudhatják, hogy kötelezően mely időtartamban és milyen szempontok alapján kell elvégezni a gyermekek fizikai állapotának felmérését, amely bizonytalanság a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményének sérelmét idézi elő. A gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával, valamint az állam intézményvédelmi kötelezettségével összefüggésben – tekintettel arra, hogy valamennyi gyermek részesül valamilyen szintű ellátásban – visszásság nem állapítható meg.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a nemzeti erőforrás miniszterét, hogy kezdeményezze 
– az érintett szakmai kollégiumokkal és szervezetekkel együttműködve, a jogalkalmazói tapasztalatokra is figyelemmel az iskolai testnevelés oktatására vonatkozó szakmai protokollok kidolgozását és a szakmai felügyelet kiépítését, 
– az iskolai testnevelésnek és diáksportnak, a gyógytestnevelésnek a gyermekek jogait és mindenek felett álló érdekeit is tiszteletben tartó szakmai, tárgyi, valamint finanszírozási feltételeinek megteremtését.
Az Obtv.20.§-a alapján kérem, hogy
– tegyen határozott és összehangolt lépéseket annak érdekében, hogy az egyenlő bánásmód követelménye alapján a közoktatás intézményeiben a gyermekek, a tanulók azonos feltételek szerint, azonos színvonalú ellátás keretében részesüljenek az egészségi állapotuknak megfelelő testnevelési foglalkoztatásban;
– tegyen intézkedéseket az iskola-egészségügyi szakemberek számának emelkedését eredményező feltételrendszer kialakítására, méltányos finanszírozásuk megteremtésére.

Budapest, 2011. december 20.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.
Lábjegyzet
1 WHO (1964) egészség fogalma
2 Serdülőkorú fiatalok egészséges életmódja 2010, Országos Gyermekegészségügyi Intézet, Budapest, 2011
3 dr. Istvánfi Csaba, Ónodi Szabolcs, A Nemzet és az ifjúság egészségi állapota, in Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesülete – Ajánlások az iskolai testnevelés és diáksport megújítására, Budapest 2010. június
4 Az iskolai sporttevékenységről 16/2004. (V.18.) OM-GyISM együttes rendelet 4. § (1), (2), (4) bekezdései
5 Közoktatási Információs Iroda (KIR) Közoktatás-statisztikai adatgyűjtése alapján
6 Szószerinti idézés a Miniszter válaszleveléből
7 A felmérés 2000-ben készült.
8 KIR közoktatási-statisztika szerint
9 dr. Istvánfi Csaba – A testnevelés tanításának tárgyi, dologi feltételei, in Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesülete – Ajánlások az iskolai testnevelés és diáksport megújítására, Budapest 2010. június
10 Ónodi Szabolcs – A testnevelés tantárgy tartalmi, metodikai megújítása, in Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesülete – Ajánlások az iskolai testnevelés és diáksport megújítására, Budapest 2010. június
11 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 48. § (2)
12 dr. Kovács Etele, dr. Reigl Mariann, dr. Istvánfi Csaba, A testnevelés tantárgy oktatásának személyi feltételei, in Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesülete – Ajánlások az iskolai testnevelés és diáksport megújítására, Budapest 2010. június
13 A Bolognai Nyilatkozat célja az európai felsőoktatási rendszer kompatibilissé, összehasonlíthatóbbá tétele, a versenyképesség növelése, egy új, lineáris képzési struktúra kialakítása, az egységes Európai Felsőoktatási Tér alapjainak lefektetése.
14 Az alap- és mesterképzési szakok képzési és kimeneti követelményeiről szóló 15/2006. (IV. 3.) OM rendelet 2. számú melléklet XI., 3. számú melléklet X.
15 A felsőoktatási alap- és mesterképzésről, valamint a szakindítás eljárási rendjéről szóló 289/2005. (XII. 22.) Korm. rendelet 13. § (1) bekezdés
16 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 19. § (8) bekezdése értelmében a pedagógus hét évenként legalább egy alkalommal - jogszabályban meghatározottak szerint - továbbképzésben vesz részt.
17 A pedagógus-továbbképzésről, a pedagógus-szakvizsgáról, valamint a továbbképzésben részt vevők juttatásairól és kedvezményeiről szóló 277/1997. (XII.22.) számú Korm. rendelet 7. § (1) és (2) bekezdése
18 A pedagógus-továbbképzésről, a pedagógus-szakvizsgáról, valamint a továbbképzésben részt vevők juttatásairól és kedvezményeiről szóló 277/1997. (XII.22.) számú Korm. rendelet 7. § (10) bekezdése
19 A sport területén képesítéshez kötött tevékenységek gyakorlásához szükséges képesítések jegyzékéről szóló 157/2004. (V. 18.) Korm. rendelet
20 A pedagógiai-szakmai szolgáltatásokat ellátó intézményekről és a pedagógiai-szakmai szolgáltatásokban való közreműködés feltételeiről szóló 10/1994. (V. 13.) MKM rendelet 8. § (1) bekezdés
21 Bővebben lásd. az iskola-egészségügyi ellátásról szóló AJB-536/2011. számú jelentés
22 Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 42. § (1)-(4) bekezdése
23 Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX.3.) Nm rendelet 5§ (1) és (3) bekezdése
24 Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX.3.) Nm rendelet 2. számú melléklet 2., 4., 6. pontok
25 Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX.3.) Nm rendelet 3. számú melléklet 2., 9. pontok
26 A nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet 1. számú melléklet 5. pont
27 Országos Gyermekegészségügyi Intézet (OGYEI) munkatársai által készített „A testnevelési kategóriába sorolás egészségügyi szempontjai” című kiadvány
28 Dr. Katona Piroska – Az Iskola-egészségügy sportegészségügyi teendői, in Iskola-egészségügy, OGYEI 2005 terminológiája alapján
29 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 52. § (9) bekezdése
30 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 52. § (10) bekezdése
31 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 52. § (9) bekezdése
32 MEDIÁN 2003. január
33 Dr. Hamar Pál, dr. Istvánfi Csaba - A tanórai testnevelés óraszáma, in Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesülete – Ajánlások az iskolai testnevelés és diáksport megújítására, Budapest 2010. június
34 MSZOE vélemény
35 Fodor József Iskola-egészségügyi Társaság válaszleveléből
36 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 44. § 
37 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 48. § (1) a) pontja
38 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 48. § (1) b) pontja
39 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 121. § (1) bekezdése 23. pontja értelmében minőségirányítás: az a tevékenység, amelynek során a közoktatási intézmény folyamatosan biztosítja a szakmai célkitűzések és az intézmény működésének egymáshoz való közelítését, a tanulók, a szülők, a pedagógusok, valamint a fenntartók, továbbá a munkaerőpiac igényeinek kielégítése céljából;
40 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 40. § (12) bekezdés
41 Ónodi Szabolcs – Testnevelés és diáksport az iskola pedagógiai programjában, in Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesülete – Ajánlások az iskolai testnevelés és diáksport megújítására, Budapest 2010. június
42 A sportról szóló 2004. évi I. törvény Preambulum
43 Varga András – A diáksport (iskolai sport) helyzete, társadalmi jelentősége, in Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesülete – Ajánlások az iskolai testnevelés és diáksport megújítására, Budapest 2010. június
44 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 52. § (9) bekezdés
45 Az iskolai sporttevékenységről 16/2004. (V.18.) OM-GyISM együttes rendelet 4. § (5) bekezdése
46 A tevékenység mai szerkezeti keretei: iskolai, kollégiumi sportkör (ISK), diák-sportegyesület (DSE), sportcsoport, az iskolai sport legkisebb szervezeti egysége.
47 2009. november. Az Oktatási Hivatal az oktatási és kulturális miniszter rendelete alapján végezte el a tanórán kívüli foglalkozásként szervezett iskolai sportkörök, sportfoglalkozások vizsgálatát a kiválasztott 180 általános iskolában és 70 középfokú oktatási intézményben (régiónként 35-35 nevelési-oktatási intézményben) ötven, - az országos szakértői névjegyzéken szereplő - szakértő bevonásával. 
48 A Nemzeti Sportstratégiáról szóló 65/2007. (VI. 27.) OGY határozat elsődleges stratégiai célként az egészségmegőrzés, egészségfejlesztés szolgálatát határozta meg. A Nemzeti Sportstratégia kimondja továbbá, hogy a versenysport területén az elért eredmények megőrzése mellett fokozott erőfeszítéseket kell tenni az iskolai és diáksport minőségének javítása, a lehetőségek bővítése, és a jelenleginél jóval nagyobb számú népesség szabadidősportba történő bevonása érdekében
49 A nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet 1. számú melléklet
50 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 34. § 
51 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 35. § (8) bekezdés
52 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 52. § (8) bekezdés
53 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 86. § (3) bekezdés
54 Közoktatás-statisztikai adatgyűjtés, 2007/2008-2010/2011
55 Kisfalvi Zsuzsanna, Somogyiné Kuti Ilona – A gyógytestnevelés helyzete és fejlesztési terve, in Magyar Testnevelő Tanárok Országos Egyesülete – Ajánlások az iskolai testnevelés és diáksport megújítására, Budapest 2010. június
56 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 16. § (7), (8) bekezdései, 33. § (11)-(13) bekezdései
57 Először erről lásd az OBH 6501/2001. számú jelentést.
58 Az Obtv. 18. § (4) bekezdése alapján az országgyűlési biztos az általa vizsgált ügyben bármely szervtől - ideértve az e törvény szerint hatóságnak nem minősülő szerveket is - vagy annak munkatársától írásbeli magyarázatot, nyilatkozatot, felvilágosítást vagy véleményt kérhet.
59 Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig közérdekűségi tesztet.
60 Vö. 9/1992. (I. 30.) AB határozat.
61 Vö. 56/1991. (XI. 8.) AB határozat.
62 64/1991. (XII. 17.) AB határozat
63 OBH 2057/2008., OBH 2223/2008., OBH 1588/2008., AJB 3432/2009., AJB 1920/2010., AJB 4149/2010. sz. jelentések
64 79/1995(XII.21.) AB határozat
65 Lásd különösen: 56/1995. (IX. 15.) AB határozat és 37/2000. (X.31.) AB határozat
66 Lásd először AJB-3536/2009. számú jelentést.
67 Magyarországon kihirdette az 1991. évi LXIV. törvény
68 A sportról szóló 2004. évi I. törvény Preambulum
69 Közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 2. § (1) bekezdés