Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának

JELENTÉSE

az AJB-1666/2011. számú ügyben

2011. július

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-1666/2011. számú ügyben

Előadó: dr. Szabó-Tasi Katalin
dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindítása

A panaszos azt sérelmezve fordult Hivatalomhoz, hogy a hatályos jogszabályok még a gyermek különösen kiszolgáltatott helyzetében sem teszik lehetővé, hogy a tartásdíj állam általi megelőlegezését a kétszer három év időtartamot meghaladóan, ismételten folyósítsák.
A konkrét panaszbeadvány kapcsán, valamint azon túlmutatóan, a tartásdíj állami megelőlegezésével, az intézményrendszer időbeli korlátaival és az egyediesítés lehetőségének kizárásával, továbbá a szabályozás megkerülésének lehetőségével összefüggésben a jogállamiság elvével és a jogbiztonság követelményével, illetve a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával összefüggésben visszásság gyanúja merült fel, ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdésében biztosított hatásköröm alapján átfogó vizsgálatot indítottam.
A vizsgálat során a felmerült kérdésekkel összefüggésben az Obtv. 18. § (4) és (11) bekezdése alapján tájékoztatást kértem a Nemzeti Erőforrás Minisztériumától, 
A vizsgálattal összefüggésben megjegyezni kívánom, hogy a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (Gyvt.) 11. § (2) bekezdése az országgyűlési biztos kiemelt feladatává teszi a gyermekek jogainak alkotmányos védelmét, így – kvázi gyermekjogi szakombudsmani teendőket is ellátva – ezen jogokat nem csak a tipikus ombudsmani eszközökkel, hanem a gyermeki jogok érvényesüléséhez illeszkedő, sajátos eszközrendszerrel is védeni kívánom. Ezen proaktív szemléletmód keretében a 2008. évben a gyermekek jogainak érvényesülését feltáró, több éves alapjogi projektet indítottam, amelynek célja a gyermeki jogokkal kapcsolatban felmerült visszásságok feltérképezése, s a gyermeki jogok érvényesülésének elősegítése.

A megállapított tényállás 

1. A panaszos egyedül neveli két gyermekét, akiknek édesapja a házasság felbontása és a tartásdíj bírói megállapítása után két év elteltével, 2002 óta nem fizet tartásdíjat. Mivel a gyermekek apja a jogerős bírósági ítélet ellenére nem gondoskodik a gyermekek tartásáról, az édesanya tartásdíj megelőlegezése iránti kérelmet nyújtott be az illetékes gyámhivatalhoz, amelyet meg is kapott, és három évig folyamatosan folyósították számára.  A jogszabály adta lehetőséggel élve panaszos ismételten kérte a tartásdíj megelőlegezését, és e kérelmének is helyt adtak: összesen két alkalommal három-három évre előlegezte a Magyar Állam a gyermektartásdíjat, utoljára 2009-ig. A panaszos 2010-ben ismételt kérelemmel fordult a gyámhivatalhoz, ezen harmadik kérelmét azonban elutasították, mivel az egyszeri hosszabbítás után harmadik alkalommal már méltányosságból sincs helye a tartásdíj állam általi megelőlegezésének. A hatályos jogszabályi rendelkezések alapján még az sem adott méltányosságra lehetőséget, hogy egyik gyermeke időközben súlyos, daganatos beteg lett.
A kérelem benyújtásával párhuzamosan a panaszos tartás elmulasztása miatt feljelentést is tett volt férje ellen, akit 2004-ben próbára bocsátottak, 2006-ban felfüggesztett fogházbüntetést kapott, 2008-ban pedig – miután pár hónapon keresztül fizette a gyermektartásdíjat – az eljárást halasztották, majd, mivel a kötelezett külföldre távozott, felfüggesztették. Panaszos 2010-ben ismét feljelentést tett, a büntetőeljárás vizsgálati jelentésem kiadása idején is folyamatban volt. 
Korábban hasonló ügyben érkezett már panaszbeadvány Hivatalomhoz (AJB-6237/2010. sz.) Ebben az esetben is két alkalommal megállapították a gyermekeket nevelő szülő jogosultságát a tartásdíj megelőlegezésére, az apa minimális tartásdíj-fizetése azonban automatikusan azzal a következménnyel járt, hogy az állam általi előlegezés kifizetését leállították. A tartásra kötelezett szülő ismételt mulasztása esetében azonban már nem volt lehetőség a folyósítás visszaállítására, tehát a tartásra kötelezett akár egyszeri fizetése is „megfosztotta” a gyermekeket az éveken át tartó előlegezés lehetőségétől.
2. A nemzeti erőforrás miniszter megkeresésemre adott válaszában – a hatályos jogszabályok ismertetésén túl – arról is tájékoztatott, hogy 2010-ben 8846 gyermekre tekintettel folyósítottak tartásdíj előlegezést. Kiemelte továbbá, hogy a pénzbeli ellátások jogosultsági feltételeinek megállapításakor kiemelten figyelemmel kell lenni az állam tényleges teljesítőképességére, a költségvetési helyzetre és a rendelkezésre álló forrásokra. Mindemellett hangsúlyozta, hogy az elmúlt években a gyermekek érdekében a jogintézmény szabályozásában előremutató változásokra is sor került. Így például 2009 szeptemberétől hatályos az a rendelkezés, amely alapján az előlegezés meghosszabbításának akkor is helye van, ha az adók módjára történő végrehajtás nem vezetett eredményre. Korábban ugyanis az ismételt előlegezés lehetősége a korábbi behajtás eredményességétől függött. A miniszter azt is hangsúlyozta, hogy szakmailag minden, a gyermek nagyobb anyagi biztonságát szolgáló további intézkedést támogatandónak tart. 

Az érintett alkotmányos jogok

•	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.);
•	a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga (Alkotmány 67. § (1) bekezdés: A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.).

Alkalmazott jogszabályok

1.	az Európai Unió Tanácsának 2008. december 18-i 4/2009/EK rendelete a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről (a továbbiakban: EK rendelet);
2.	a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (a továbbiakban: Gyvt.);
3.	a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról szóló 149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet;
4.	a gyermek jogairól szóló 1989. november 20-án New Yorkban kelt Egyezmény kihirdetéséről szóló 1991. évi LXIV. törvény (a továbbiakban: Egyezmény);
5.	a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.).

Megállapításaim

I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét az Obtv. határozza meg. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
Elsőként azt vizsgáltam, hogy a hatásköröm kiterjed-e az ügyben érintett szervekre. A vizsgálattal érintett gyámhivatal az Obtv. 29. § (1) bekezdés g) pontja alapján hatóságnak tekintendő, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. Tekintettel továbbá arra, hogy a panaszok nyomán általánosságban is felmerült rendszerszintű problémák, kérdések túlmutatnak a jogintézmény alkalmazásának eseti jellegű visszásságain, vizsgálatomat az eljárást megalapozó – esetenként aggályokat felvető – jogi szabályozás áttekintésére is átfogó jellegűre terjesztettem ki.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az országgyűlési biztos – amint erre már számos jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa vizsgálatai során következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjogok korlátozásának alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
1. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság követelménye azonban nem korlátozódik kizárólag a jogalkotás szférájára, nem csupán a normák egyértelműségét követeli meg, hanem azt is, hogy az egyes jogintézmények működése, vagyis a jogalkalmazói magatartás előre kiszámítható legyen. 
2. Az Alkotmánybíróság szerint a gyermek védelme és a róla való gondoskodás nemcsak a család alkotmányos kötelessége, hanem az államé, a társadalomé is: ha a gyermeknek nincs vagy a szülői kötelességeket nem teljesítő szülője van, akkor helyettük az államnak kell helytállania. Az államnak ez lehetőséget ad a törvényes beavatkozásra, és egyben kötelezi közvetlen helytállásra, a védelem és gondoskodás feladatára. Az AB álláspontja szerint a gyermek jogai védelmében a családot, közelebbről a szülőt terhelő alkotmányos alapkötelezettségek esetén az államot aktív magatartásra kötelezi az Alkotmány 67. § (1) bekezdése, kifejezett kötelezettségeket állapítva meg számara. Már több jelentésben kiemeltem, hogy az Alkotmány 67. § (1) bekezdésében meghatározott felsorolás (család, állam, társadalom) egyben „rangsornak” is tekinthető: a gyermeknek elsődlegesen (lehetőleg) a családtól kellene a szükséges védelmet és gondoskodást megkapnia, és ezt kiegészíti, rosszabb esetekben pedig pótolja, illetve helyettesíti az állami intézményvédelem.
Az Alkotmánybíróság szerint az állam szerepe a gyermekek védelmében és a róluk való gondoskodásban az, hogy meghatározza a gyermekek alapvető jogai érvényesítésének garanciáit, létrehozza és működtesse a gyermekek védelmét biztosító intézményrendszert. Az Alkotmány az államnak igen tág szabályozási teret ad a gyermekvédelmi rendszer kialakításában. A szabályozás kereteit elsőként azok a – gyermekek jogairól megalkotott – nemzetközi egyezmények jelölik ki, amelyekhez a Magyar Köztársaság csatlakozott, és amelyek meghatározzák a gyermekvédelmi rendszer felépítésére, szervezésének elveire, elemeire vonatkozó szabályokat, megállapítanak bizonyos aktivitási minimumokat, szabályozásbeli standardokat.
A gyermekek jogairól szóló New York-i Egyezmény szerint a részes államok kötelesek a gyermektartásdíj behajtása érdekében aktív magatartással támogatni a gyermekeket. Az Egyezmény 27. cikkelye szerint „az Egyezményben részes államok elismerik minden gyermeknek jogát olyan életszínvonalhoz, amely lehetővé teszi kellő testi, szellemi, lelki, erkölcsi és társadalmi fejlődését”, elismerve azonban, hogy a „gyermek fejlődéséhez szükséges életkörülményeket” a szülőknek csak „lehetőségeik és anyagi eszközeik határai között” kell biztosítaniuk. A 27. cikkben rögzített, általános jellegű kötelezettségen túl az Egyezmény 4. cikke a gyermektartásdíj belföldi és külföldi behajtását támogató konkrét intézkedések megalkotását is kötelezővé teszi. 
Az Európai Unió tagállamai, így a Magyarország számára is irányadó az Európa Tanács Miniszteri Bizottsága R (82) 2-es számú ajánlása, amely ugyan az egyes tagállamok döntésére bízza az előlegezett gyermektartásdíj maximalizált összegének, és a gyermek életkora szerinti jogosultságnak a meghatározását, utóbbinál legalább az iskolakötelezettség felső korhatáráig tartó jogosultságot javasol. 
Az ajánlás alapelvei a következők: 
1.	A gyermektartásdíj állam általi előlegezésnek akkor van helye, ha a végrehajtható gyermektartásdíjat megállapító határozatot nem teljesítő különélő szülő adós az adott állam területén tartózkodó gyermek részére nem fizeti meg a gyermektartásdíjat.
2.	Az adott állam határozza meg a gyermekkel kapcsolatos életkori korlátokat az állam által előlegezett gyermektartásdíjra való jogosultság szempontjából, de az iskolakötelezettség felső korhatára, mint a jogosultság felső korhatára irányadó.
3.	Ha akár a gyermek, akár a vele együtt élő szülő megfelelő anyagi eszközökkel rendelkezik a gyermek eltartásához, akkor nincs helye a gyermektartásdíj állam általi előlegezésének.
4.	Az előlegezett összeg maximális mértékét az adott állam szabadon határozhatja meg, s a felső összeghatár előírása nem kifogásolható (nem sérti az ajánlást).
5.	A gyermektartásdíj állam általi előlegezése nem mentesítheti az adóst sem az állam felé az előlegezett összeg visszafizetésének kötelezettsége alól, sem a gyermek felé a gyermektartásdíj megfizetésére irányuló kötelezettsége alól.
6.	Az állam érvényesítheti az adóssal szemben az előlegezett gyermektartásdíj behajtását. E követelés végrehajtása iránti eljárásban egyben a teljes gyermektartásdíj behajtását is meg kell kísérelni a gyermek javára is, és a nem előlegezett részben is. 
7.	A kettős fizetés esetkörét kivéve, tehát amikor a gyermek előlegezett tartásdíjat és az adóstól egyben pénzben fizetett tartásdíjat is kap: az előlegezett összeg behajtásának sikertelen mivolta esetén az adott állam nem kísérelheti meg behajtani a gyermektől a be nem hajtott előlegezett tartásdíjat még részben sem. 

III. Az ügy érdeme tekintetében
1. A releváns szakirodalmi megállapítások szerint a gyermektartásdíj behajtása világszerte súlyos nehézségekkel jár együtt, elégedettségre okot adó teljesítési, behajtási arányt még a legfejlettebb országok sem érnek el, miközben a kérdés jelentősége nőtt, hiszen a hagyományos családmodell visszaszorulása mellett robbanásszerűen emelkedett a csonka, egyszülős, gyakrabban rászoruló családokban nevelt gyermekek száma, s a munkanélküliség tartósan magas szintje folytán a kötelezett munkanélküliségének ideje alatt biztosítandó tartás problémái is előtérbe kerültek. 
A panaszos élethelyzete – amely vélhetően sok más felbomlott családéval, gyermekeit egyedül nevelő szülőével hasonlóan – tipikusan olyan helyzet, amelyen az állam aktív szereplésével, közreműködésével, az intézményrendszer hatékony és kellően rugalmas – a méltányosság alapelvét szem előtt tartó – működésével segíthet. 
A Gyvt. alapján a gyermektartásdíj megelőlegezésének akkor van helye, ha a bíróság a tartásdíjat jogerős határozatában már megállapította, és a gyermektartásdíj összegének behajtása átmenetileg lehetetlen, továbbá a gyermeket gondozó szülő vagy más törvényes képviselő nem képes a gyermek részére a szükséges tartást nyújtani. További feltétel, hogy a gyermeket gondozó családban az egy főre jutó havi átlagjövedelem ne érje el az öregségi nyugdíj legkisebb összegének kétszeresét. A gyámhivatal a gyermektartásdíj behajthatatlanságát a gyermektartásdíj fizetésére kötelezett személy rendszeres jövedelmére, illetve egyéb vagyonára vezetett eredménytelen végrehajtást követően állapítja meg. Az eredménytelen végrehajtást, illetve a végrehajtás szünetelését kimondó foglalási jegyzőkönyv hat hónapnál régebbi nem lehet. Hangsúlyozni kell, hogy a gyermektartásdíj adóstól történő behajtása, illetve annak megkísérelése bírói úton történő végrehajtás. 
A Gyvt. olyan helyzeteket is felsorol, amelyek esetén megelőlegezésnek akkor sincs helye, ha a korábban ismertetett feltételek fennállnak. Ez irányadó, ha a kötelezett lakóhelye olyan államban van, ahol a tartásdíj nemzetközi szerződés vagy viszonosság alapján nem érvényesíthető, vagy külföldi tartózkodási helye ismeretlen, vagy ha a jogosulttal közös háztartásban él. Nincs helye továbbá a gyermektartásdíj megelőlegezésének részösszegű megfizetés vagy részösszegű behajthatóság esetén, ha ennek mértéke a bíróság által megállapított gyermektartásdíj alapösszegének ötven százalékát meghaladja, vagy lejárt gyermektartásdíj esetén.
A Gyvt. előírja, hogy a folyósítás időtartama a kérelem benyújtásának napjától az alapul szolgáló ok előrelátható fennállásáig, legfeljebb azonban három évig tart. A feltételek fennállása esetén ugyanazon gyermekre tekintettel, egy alkalommal, legfeljebb további három évre a megelőlegezés továbbfolyósítható, illetve ismételten elrendelhető. A törvény szerint a megelőlegezett gyermektartásdíjat a kötelezett a Polgári Törvénykönyvben meghatározott kamattal az államnak megtéríti. A megelőlegezett gyermektartásdíjnak meg nem térült összegét adók módjára kell behajtani az adózás rendjéről szóló törvény rendelkezései szerint. 
A továbbfolyósítás, az ismételt megelőlegezés nem függ attól, hogy az adók módjára történő behajtás három éven keresztül hozott-e eredményt vagy sem. A törvényhez fűzött indoklás szerint ennek rögzítésére azért volt szükség, mert „legtöbbször maga a jogosult fizet be ugyanis bizonyos összeget a jegyzői adóhatóság felé azért, hogy eredményesnek tűnjön a behajtás, és továbbfolyósításra, ismételt megelőlegezésre sor kerülhessen.” 
A Gyvt. arról is rendelkezik, hogy a gyermektartásdíj folyósítását – legfeljebb hat hónapra – felfüggesztik, ha a kötelezett a kérelmező részére közvetlenül fizet tartásdíjat. A gyámhivatal a felfüggesztést követő vizsgálat eredményeképpen, ha a felfüggesztés időtartama alatt a jogosult nem részesült gyermektartásdíjban - a felfüggesztés lejárta után - elrendeli a gyermektartásdíj további folyósítását és a felfüggesztés időtartamára esedékes megelőlegezett gyermektartásdíj utólagos, egy összegben történő kifizetését vagy a megelőlegezést megszünteti.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával, valamint a jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz az a szabályozásra visszavezethető jogi helyzet, hogy a tartásdíj előlegezése felfüggeszthető már egyetlen részlet megfizetés esetén, anélkül, hogy egyébként az adott időszakban megfizetendő tartásdíj teljes összegéhez mért arányosítás megtörténne.

2. A gyermek mindenek felett álló érdekét védő rendelkezés, hogy – bár az állam részére meg nem térített, megelőlegezett gyermektartásdíj a kötelezett hagyatékát sújtó hagyatéki tehernek minősül – a kötelezett gyermekének örökösként az éppen rá tekintettel megállapított tartásdíj-hátralékot nem kell megtérítenie, hiszen ez rá nézve súlyosan méltánytalan lenne. 
A Btk. 196. §-a külön bűncselekményként nevesíti a tartás elmulasztását, az állam tehát nemcsak a megelőlegezés intézményrendszerével védi, segíti a tartásra szoruló gyermeket, hanem pönalizálja, ultima ratioként akár szabadságvesztés büntetés kiszabásával is sújtja azt, aki jogszabályon alapuló és végrehajtható hatósági határozatban előírt tartási kötelezettségét önhibájából nem teljesíti.
A gyermektartásdíj megelőlegezésének célja a gyermekek jogainak védelme, a fentiekből pedig az is kitűnik, hogy ez egy alaposan, részletesen szabályozott jogintézmény Magyarországon. A felelős szaktárca pedig a megkeresésre adott válasz alapján – az állam anyagi lehetőségeihez, teherbíró képességéhez mérten – nem zárkózik el a jogintézmény további alakításának lehetősége elől. Az Alkotmánnyal, valamint az alkotmánybírósági döntésekkel összhangban álló hatósági és bírói gyakorlat pedig a gyermek mindenek felett álló érdekére tekintettel alkalmazza a vonatkozó jogszabályokat. 
Természetesen indokolható az, hogy a jogalkotó korlátozni kívánja a tartásdíj előlegezésének terjedelmét, azaz meghatározni a folyósítás objektív határait, így például azt is, hogy a nem teljesítő, a tartásra kötelezett adós helyett mennyi ideig teljesít maga az állam. Álláspontom szerint azonban a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogának, valamint mindenek felett álló érdekének védelme biztosításáért a rugalmatlan, objektív – mérlegelést nem engedő – időbeli korlát helyett, a tartásra való jogosultság teljes időtartama alatti, a gyermekek életkori és egyéb sajátosságaihoz igazodó, akár összegszerűségi korlátok alkalmazása lenne indokolt, ami egyébként az állam teherbíró képességére is tekintettel lenne.
 Emellett megállapítható, hogy hazánkban nincs garantált előlegezett gyermektartásdíj, mert a jogi szabályozás számos korlátozó kitételt is tartalmaz. Természetesen az, hogy a meg nem fizetett tartásdíj behajtásának megkísérlésére hatósági intézményrendszeren keresztül van lehetőség – mindamellett, hogy elvárt a jogállamban – megfelelő azon kötelezettség teljesítésére, hogy a gyermek védelmét az állam valamely intézményrendszer működtetésével biztosítsa. Az állam a „sajáttá váló” követelését, azaz a megelőlegezett tartásdíjat jellemzően eredményesebb módon és jogi eszközökkel, adók módjára hajtja be az adóstól. Meglátásom szerint ezzel összevetve – a közösségi joganyagra is figyelemmel – különösen elvárható lenne a jogalkotótól annak áttekintése, hogy – ha nem is e szigorúbb behajtási móddal – milyen módon, milyen intézkedésekkel fokozható, emelhető a bíróság által megállapított gyermektartásdíj kötelezettől való behajtásának eredményessége és hatékonysága.

Hangsúlyozni kívánom, hogy – ahogyan a konkrét panasz alapjául szolgáló esetben is – előfordul, hogy a gyermek mindenek felett álló érdeke sérül az objektív folyósítási időkorlát miatt. A szigorú szabályok mellett igénybe vehető előlegezés nem más, mint a gyermekét egyedül nevelő szülőn keresztül a gyermeknek juttatott tartás, a jogintézmény célja a gyermek érdekében történő, fejlődését magasabb szinten biztosító, létbiztonságát erősítő, életkörülményeit javító tartás szülő helyetti nyújtása. Végső soron ez a nagyobb közösség, az államot alkotó polgárok közös felelősségvállalása a jövő nemzedékéért, az önhibájukon kívül nehéz helyzetbe került, de öngondoskodásra még képtelen gyermekkorú polgárokért. 
Álláspontom szerint egyensúlyi helyzetnek kell kialakulnia az állam teherbíró képessége, valamint azon kötelezettsége között, hogy a nehéz helyzetben lévő, tartásban jogellenesen – a tartásra kötelezett szülő mulasztása okán – nem részesülő gyermek mindenek felett álló érdekét érvényesítse. 
A gyermek érdekeinek jobban megfeleltethető egy a gyermek életkorához, szükségleteihez, esetleg különleges élethelyzetéhez mérten differenciált szabályrendszer kialakítása. Az egységes mérték folytán – még ha a bíróság által megállapított egyedi összeg alapul vételével állapítják is meg az összeget esetenként – a gyermek valós szükségletei láthatatlanok maradnak, ami indokolhatja egy olyan szabályozás megalkotását, amely az előlegezett tartást a gyermek életkorához, helyzetéhez stb. mérten, differenciált összegben, de akár a tartásra való jogosultság, de legalább az iskolakötelezettség felső határáig teljes időtartamban folyósítani engedi.

Intézkedéseim

A jelentésemben feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásság jövőbeni megelőzése érdekében az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a nemzeti erőforrás minisztert, hogy – a jelentésben megfogalmazottak, valamint az EK ajánlás elveinek figyelembe vételével – kezdeményezze és koordinálja a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény  és a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról szóló 149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet, továbbá a kapcsolódó végrehajtási szabályok megfelelő, a gyermekek jogainak és érdekeinek védelmét előmozdító módosítását.

Budapest, 2011. július

Prof. Dr. Szabó Máté