Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-995/2011. számú ügyben
(Kapcsolódó ügyek: AJB-377/2011, AJB-583/2011, AJB-358/2011, AJB-1425/2011, AJB-1483/2011, AJB-327/2011, AJB-426/2011, AJB-479/2011, AJB-1210/2011)

Előadók:       dr. Csikós Tímea
dr. Farkas Zsuzsanna
dr. Kussinszky Anikó
dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindulása
2011 első hónapjaiban számos panasz érkezett Hivatalomhoz, amelyben a panaszosok az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) eljárását kifogásolták. Az egészségügyi szolgáltatóval szemben korábban az Egészségbiztosítási Felügyelethez (a továbbiakban: Felügyelet) benyújtott kérelmeiket állításuk szerint nem vizsgálták ki megfelelően, a Felügyelettől átvett, a betegjogi jogsérelemmel kapcsolatos panaszaikat az ÁNTSZ regionális tiszti főorvosai „közérdekű bejelentésként” kezelték és rövid tájékoztató levélben, érdemi vizsgálat lefolytatása nélkül utasították el.
Az egyes panaszokban felvetett problémák és kifogások alapján a jogállamiság elvével, valamint az abból fakadó jogbiztonság követelményével és a tisztességes eljáráshoz való joggal, továbbá a jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja miatt, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján több vizsgálatot is elrendeltem. 
A vizsgálatok megindításával egyidejűleg, az Obtv. 18. § (2) és (4) bekezdése alapján az egyes kifogásolt konkrét eljárások és döntések indokai mellett a Felügyelet jogutód szerveinek feladat-, és hatáskörével, eljárásával kapcsolatban, valamint az erről rendelkező jogi szabályozás tekintetében tájékoztatást kértem a Nemzeti Erőforrás Minisztériumának egészségügyért felelős államtitkárától, továbbá az országos tiszti főorvostól.
Tekintettel a vizsgált panaszügyek tényállásának hasonlóságára, a betegek jogainak1 érvényesíthetőségének helyzetével kapcsolatos általános jellegű megállapításaimat és intézkedési javaslataimat egy átfogó jelentésben foglaltam össze.
A 2011-es évben egészségügyi projektet indítottam, amelynek keretében kiemelt figyelmet fordítok az egészségügyi intézményrendszer működésének alapjogi aspektusú kontrolljára. Különösen arra, hogy – a 2010-es jogszabályváltozások nyomán – a betegek jogainak területén, elsődlegesen a betegek emberi méltóságához, önrendelkezéshez való jogának területén a jelenlegi alapjogvédelmi szint megfelel-e az Alkotmány, valamint a nemzetközi emberi jogi sztenderdek támasztotta követelményeknek.

Az érintett alkotmányos jogok és alapelvek
–	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság és a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
–	az emberi méltósághoz való jog és az abból levezethető (egészségügyi) önrendelkezéshez való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés): A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani;
–	a jogorvoslathoz való jog (Alkotmány 57. § (5) bekezdés): A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti;
–	az egészséghez való jog (Alkotmány 70/D. § (1)-(2) bekezdés): A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.

Az alkalmazott jogszabályok
1.	Az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény;
2.	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.); 
3.	Az európai uniós csatlakozással összefüggő egyes törvénymódosításokról, törvényi rendelkezések hatályon kívül helyezéséről, valamint egyes törvényi rendelkezések megállapításáról szóló 2004. évi XXIX. törvény (a továbbiakban: Ptv.);
4.	A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.);
5.	Az egészségbiztosítás hatósági felügyeletéről szóló 2006. évi CXVI. törvény (a továbbiakban: Ebftv.);
6.	Az egyes egészségügyi és szociális tárgyú törvények módosításáról szóló 2010. évi LXXXIX. törvény (Módtv.);
7.	Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról, a népegészségügyi szakigazgatási feladatok ellátásáról, valamint a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelöléséről szóló 323/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet;
8.	Az egészségügyi szolgáltatók szakmai felügyeletéről szóló 15/2005. (V. 2.) EüM rendelet (a továbbiakban: EüM rendelet);

A megállapított tényállás
I. Az egyes ügyekben megállapított tényállások

1.	Az AJB-995/2011. számú ügyben a panaszos fia rosszul elvégzett, s így megismételt műtétje, valamint háziorvosuk hanyag eljárása miatt fordult panaszával a Felügyelethez 2009 augusztusában. Hónapokig várt ügyében a válaszra, majd – mivel addig nem történt változás – 2010 májusában az eljárás megszüntetését kérte a Felügyelettől, illetve ezzel egy időben ügyvédet fogadott, független orvosi szakvéleményt kért, hogy bírósághoz fordulhasson. 2010 októberében azonban az ÁNTSZ kistérségi intézete ügyének lezárásáról tájékoztatta, arra hivatkozva, hogy az érintett háziorvos az általuk lefolytatott vizsgálat szerint a szakmai szabályok szerint járt el. Az ÁNTSZ intézete által kikért orvosi szakvélemény azonban a panaszos ügyvédje által beszerzetthez képest ellentétes megállapításokat tartalmaz. Végül egy 2011. január 10-én kelt tájékoztató levélben az ÁNTSZ illetékes regionális intézete „egy éven túl tett előterjesztés miatt” elutasította panaszos beadványait. A panaszos beadványában külön is sérelmezte az egészségügyi igazgatási szervek eljárásainak követhetetlenségét, az érdemi indokolásaik hiányát és az ügyintézés lassúságát.
2.	Az AJB-337/2011. számú ügyben a beadványozó panaszában leírta, hogy 2009. december 14-én, egy szájsebészeti klinikán végzett műtétjével kapcsolatos sérelmei miatt 2010 augusztusában panasszal fordult az ÁNTSZ Közép-magyarországi Regionális Intézetéhez, azonban az ombudsmanhoz benyújtott panaszának megírása napjáig, 2011. január 14-éig nem kapott semmiféle választ. Közölte továbbá, hogy panaszbeadványát megküldte az egészségügyért felelős államtitkárnak is.
3.	Az AJB-583/2011. számú ügy panaszosa ugyancsak ügyének több hónapos elhúzódását, a határidők figyelmen kívül hagyását kifogásolta. Panaszos Parkinson-kórban szenvedő férjének rehabilitációs kezelése során tapasztalt orvosi ellátásával kapcsolatos, valamint az érintett kórház és a felkért orvos-szakértő véleménye közötti ellentmondást érintő kifogásaival még a Felügyelethez fordult, majd az ÁNTSZ folytatta tovább a vizsgálatot, és végül egy „tájékoztató levéllel” lezárta az ügyet.
4.	Az AJB-358/2011. számú ügyben panaszos képviseletében az Állampolgári Bizottság az Emberi Jogokért jár el, fentiekhez hasonlóan ez a beadvány is az ÁNTSZ közel négy hónapig elhúzódó eljárását, illetve az elfogadhatatlan, érdemi tartalomtól mentes tájékoztató levéllel történő ügylezárási gyakorlatot sérelmezte. Panaszügyének alapját a SOTE egyes intézményi egységeinek, valamint a Nyírő Gyula Kórház Pszichiátriájának dolgozói által tanúsított magatartással, ellátása során tapasztalt kifogásolható bánásmóddal kapcsolatos panaszai jelentették.
5.	Az AJB-1425/2011. számú ügyben érkezett panaszbeadványhoz csatolt dokumentumokból kiderül, hogy panaszos háziorvosának magatartását, és az Anonim AIDS Tanácsadó Szolgálat eljárását kifogásolva, 2010. május 26-án tett panaszt a Felügyeletnél, amely a tényállás teljes körű tisztázása érdekében 2010. május 28-án kelt végzéssel megkereste a Közép-magyarországi Regionális Egészségbiztosítási Pénztárat, illetve 2010. május 31-én kelt végzéssel panaszos kérelmére eljárást indított az érintett egészségügyi szolgáltató ellen. Az azóta eltelt közel egy év alatt azonban ügyének állásáról panaszos sem az érintett egészségügyi szolgáltatótól, sem az ügyében eljáró szervektől semmiféle tájékoztatást, információt nem kapott.
6.	Az AJB-1483/2011. számú ügyben a panaszos egészségügyi ellátása kapcsán három egészségügyi intézménnyel szemben fordult kifogással a Felügyelethez, kifejezetten az ellátása során tapasztalt bánásmódot, és tájékoztatáshoz való jogának súlyos sérelmét kifogásolva. A panaszok közül az egyikkel kapcsolatban a Felügyelet vizsgálatot folytatott, mivel azonban panaszos a megküldött határozatot nem fogadta el, ezen ügy jelenleg bírósági szakaszban van. A másik két intézmény elleni panasz időközben a jogutód ÁNTSZ-hez került, ahol 2011. január 31-én kelt – a fentiekkel azonos okokból kifogásolt – tájékoztató levélben elutasították, panaszos beadványát.
7.	Az AJB-479/2011. számú ügy során a panaszos beadványában előadta, hogy gyermeke 2009-es dobhártya-műtétjének – a kezelő kórház által nem észlelt, nem kezelt –következményei miatt panasszal fordult az érintett intézmény főigazgatójához. A főigazgató részben elismerte a hiányosságokat, a panaszos pedig egy másik kórházba vitte át gyermekét. Ott kiderült azonban, hogy a diagnózis helyes megállapításával, az időben megkezdett kezeléssel a gyermek halláskárosodása megelőzhető lett volna. A panaszos a Felügyelethez fordult, ahonnan panasza a jogutód ÁNTSZ intézetéhez került, de ügyét azóta sem bírálták el. A panaszos sérelmezi a nem megfelelő orvosi ellátás kivizsgálására szolgáló hatósági eljárás indokolatlan elhúzódását.
8.	Az AJB-327/2011. számú ügyben a panaszos hiánypótló felhívásomra csatolta az ügyében keletkezett dokumentumokat, a Felügyelettel, illetve az ÁNTSZ-el folytatott levelezésének másolatait. Panaszos állítása szerint édesanyja halálát orvosi műhiba és a nem megfelelő egészségügyi kezelés okozta, emiatt a Felügyelethez, az ÁNTSZ-hez és végül 2009. május 21-én az egészségügyi miniszterhez is fordult panaszával, azonban megnyugtató, elfogadható választ a mai napig nem kapott. Kifejezetten sérelmezi az eljárás indokolatlan elhúzódását, jogorvoslati lehetőségei érvényesíthetőségének hiányát, a tisztességes eljáráshoz való jogának sérelmét.
9.	Az AJB-1210/2011. számú ügyben a beadványozó szintén az egészségügyi igazgatási szervek eljárásainak követhetetlenségét, indokolatlan elhúzódását kifogásolja. Előadta, hogy 2010. március 5-eit rokkantsági felülvizsgálata során tapasztalt bánásmód miatt fordult panasszal az Egyenlő Bánásmód Hatósághoz, ahonnan a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező Felügyelethez tették át bejelentését. A Felügyelet kérelme alapján 2010. március 29-én eljárást indított, majd annak megszűnése után, részleges jogutódként az ÁNTSZ regionális intézetéhez, került az ügy. Az ÁNTSZ ezt követően határozatban a kérelmet áttette a Magyar Orvosi Kamara Szabolcs-Szatmár-Bereg Megyei Területi Szervezetéhez, amely vizsgálatot folytatott le. 2011. január 27. napjára tárgyalást tűztek ki az ügyben, majd a 2011. február 28-án kézbesített határozattal, a panaszt elutasították. Kiemelten sérelmezi beadványozó az ügyintézéssel kapcsolatban annak indokolatlan időbeli elhúzódását, a hatásköri és illetékességi kérdések rendezetlenségéből eredő bizonytalanságot, követhetetlenséget, valamint az ügy során őt ért anyagi és erkölcsi károkat.
10.	Az AJB-426/2011. számú ügyben benyújtott panaszban a beadványozó leírta, hogy 2009-ben történt műtétjének egészségügyi következményei miatti panasszal fordult a Felügyelethez, valamint az ÁNTSZ-hez is, azonban sérelmezte, hogy beadványait érdemi vizsgálat nélkül, több hónapig húzódó eljárásban, „illetékességi okokra” hivatkozva, elutasították.

Az egyes ügyek közös vonásaként kiemelendő néhány olyan tipikus hivatkozási pont, amelyek a beadványokhoz csatolt dokumentum másolatok tanúsága szerint az ÁNTSZ szervei által lefolytatott eljárást jellemezte. Ilyen például az érdemi eljárás lefolytatását lassító, hatásköri és illetékességi okokra alapozott áttétel az ÁNTSZ egyik regionális intézettől a másikhoz. Jellemző elem továbbá a Ptv. egyes szakaszaira történő – érdemi indokolás nélküli – hivatkozás is. A panaszosok által gyakran kifogásolt tipikus elutasítási indok a Ptv. 142. § (7) bekezdésére történő hivatkozás, amely szerint a tudomásszerzéstől számított egy éven túl előterjesztett panaszt érdemi vizsgálat nélkül el kell utasítani. Az ÁNTSZ jogszabályi hivatkozást nem tartalmazó, tájékoztató-elutasító leveleiben továbbá a következő általános fordulattal jelölte – kvázi jogorvoslati lehetőségként – a bírósághoz, valamint az állampolgári jogok országgyűlési biztosához fordulás lehetőségét: „Felhívom figyelmét, hogy kártérítési vagy más bírói úton érvényesíthető igénye esetén igényét az illetékes bíróságnál benyújtott keresettel érvényesítheti, továbbá lehetősége van az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény alapján az országgyűlési biztoshoz fordulni.”

II. A megkeresésekre adott válaszok
1. Az országos tiszti főorvosnak küldött megkereső levelemben kifejtettem, hogy a panaszbeadványokhoz mellékelt dokumentumok alapján rögzíthető, hogy betegjogi jellegű panaszügyekkel kapcsolatban az ÁNTSZ illetékes regionális intézetei az adott ügyekre vonatkozó érdemi döntéseket tartalmazó határozatok, végzések helyett tájékoztató levelek formájában kommunikálnak az érintettekkel. Az ÁNTSZ illetékes regionális tiszti főorvosai többször hivatkoznak a Ptv. a közérdekű kérelmekkel, panaszokkal és bejelentésekkel kapcsolatos eljárásokat szabályozó rendelkezéseire (141-143. §). A megismert iratokból az tűnt ki, hogy az ÁNTSZ illetékes szervei nem hatósági eljárás keretében kivizsgálandó panaszként, hanem közérdekű bejelentésként kezelték a Felügyelet jogutódjaként átvett betegjogi panaszokat, és erre hivatkozással közlik a panaszosokkal, hogy az ÁNTSZ intézményrendszerén belül fellebbezésre nincs lehetőség. 
Mindezek alapján az országos tiszti főorvostól a betegjogi panaszügyek kezelésére vonatkozó, sérelmezett gyakorlatról, a tárgykört érintő álláspontjáról, valamint a következő kérdésekben kértem tájékoztatást:
a)	A Felügyelet Megszüntető Okirata azt tartalmazza, hogy „a jogutódlással kapcsolatos feladatok átrendezéséről, valamint az ehhez kapcsolódó vagyon-, létszám- és forrásátcsoportosításról négyoldalú feladat átadás-átvételi megállapodást (a továbbiakban: Megállapodást) kell készíteni.” Mikor és milyen tartalommal jött, jön létre ez a Megállapodás a részleges jogutódként erőteljesen érintett ÁNTSZ Országos Tisztifőorvosi Hivatalával?
b)	A jogutódlás következtében az országos hatáskörű kormányhivatalnak, központi szervnek minősülő Felügyelet betegjogi panaszkezeléssel kapcsolatos hatásköre az ÁNTSZ illetékes intézeteihez került. Milyen szempontok határozzák meg az egyes panaszügyekben adott regionális ÁNTSZ intézetek illetékességét, eljárási és intézkedési lehetőségeit?
c)	Hogyan értelmezendőek a betegjogi ügyekben a panaszosoknak az ÁNTSZ által adott válaszok, amelyek tartalmukban, terminológiájukban hatósági határozatok jegyeit mutatják, formájukban mégis csupán tájékoztató levélnek minősülnek?
d)	Az ÁNTSZ Országos Tisztifőorvosi Hivatala és regionális intézetei a betegjogi panaszügyeket közérdekű bejelentésként kezelve, vagy hatósági eljárások keretében, a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) szabályai szerint folytatják le?
e)	Milyen mértékű többlet-feladatot jelent az ÁNTSZ szervei számára, hogy feladat- és hatáskörük a betegjogi panaszügyek intézésének kötelezettségével is kibővült? Összesen hány panaszbeadvány került át az ÁNTSZ-hez a Felügyelet megszüntetését követően, illetve – amennyiben rendelkezésére áll ilyen statisztika – 2011. január és február hónapban hány betegjogi aspektusú panaszbeadvány érkezett az ÁNTSZ központi, illetve regionális szerveihez?
Az országos tisztifőorvos megkeresésemre adott válasza szerint 2010. szeptember 15-én létrejött egy feladat átadás-átvételi megállapodás az Egészségbiztosítási Felügyelet, mint megszüntetett költségvetési szerv), valamint a Nemzeti Erőforrás Minisztérium, az ÁNTSZ, valamint az Országos Egészségbiztosítási Pénztár (továbbiakban: OEP), mint részleges jogutódok között. A megállapodás értelmében a Felügyelet jogszabályban meghatározott közfeladatait az Egészségbiztosítási Felügyelet megszüntetésével összefüggésben egyes kormányrendeletek módosításáról szóló 225/2010. (VIII. 12.) Korm. rendelet és az Egészségbiztosítási Felügyelet megszüntetésével összefüggésben egyes miniszteri rendeletek módosításáról szóló 4/2010. (VIII. 12.) NEFMI rendelet szerint az OEP, az ÁNTSZ és a szakminisztérium látják el. Az egyes közfeladatok ellátása érdekében a Felügyelet jogutódlásával kapcsolatos feladatok átrendezéséről, valamint az ehhez kapcsolódó vagyon-, létszám-, és forrásátcsoportosításról rendelkezik a megállapodás.
Az országos tiszti főorvos arról is tájékoztatott, hogy a korábban a Felügyelet hatáskörébe tartozó panaszügyek – a már hatályon kívül helyezett – az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról és a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelöléséről szóló 362/2006. (XII.28) Korm. rendelet 10. § (5) bekezdés o) pontjának rendelkezése szerint a regionális intézetek hatáskörébe kerültek. Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról, a népegészségügyi szakigazgatási feladatok ellátásáról, valamint a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelöléséről szóló 323/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet 27. § (1) bekezdése értelmében pedig az ÁNTSZ Közép-magyarországi Regionális Intézete kivételével a rendelet hatálybalépését megelőzően regionális illetékességgel működő ÁNTSZ regionális intézete jogutódja a korábbi illetékességi területén működő azon fővárosi és megyei kormányhivatal, mellyel a megyei illetékességi területet illetően az összeolvadás megtörtént. A kormányrendelet 27. § (4) bekezdése kimondja, hogy 2011. január 1-jétől a jogszabályban az ÁNTSZ regionális intézete számára megállapított hatásköröket a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv gyakorolja. 
A kapott tájékoztatás szerint az eljáró regionális intézetek, 2011. január 1-jét követően megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek illetékességgel az egészségügyi szolgáltató működési engedélyezési eljárásakor korábban eljárt intézet határozza meg, tehát az a regionális intézet, 2011. január 1-jét követően megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv illetékes az adott panaszügyben eljárni, amelynek területén az egészségügyi szolgáltató működési engedélyezési, illetve egyéb eljárását lefolytató intézet található.
Az országos tiszti főorvos a válaszában hangsúlyozta, hogy a Felügyelet megszüntetését elrendelő 2010. évi LXXXIX. törvény a panaszügyekkel kapcsolatban jogutódjává váló ÁNTSZ-t az átmeneti rendelkezésekben – álláspontja szerint jogalkotói mulasztás miatt – nem hatalmazta fel a Ket. rendelkezéseinek alkalmazására. Alapvető problémát jelentett, hogy a Felügyelet megszüntetésével összefüggésben egyes kormányrendeletek módosításáról szóló 225/2010. (VIII. 12.) Korm. rendelet feladata lett volna a jogutódlással átkerült panaszügyek eljárásával kapcsolatos részletszabályok megállapítása, ez azonban az eljárás lefolytatására alkalmazandó jogszabály tekintetében szintén nem tartalmaz rendelkezést. 
Az országos tiszti főorvos szerint így a jogutóddá váló ÁNTSZ regionális intézetei (2011. január 1-jét követően a kormányhivatalok megyei népegészségügyi szakigazgatási szervei) nem alkalmazhatják a Ket. szabályait az eljárás lefolytatásakor. Válaszában kiemelte, hogy ennek következtében a Felügyelettől átvett ügyeket panaszügyként kezelik, és a Ptv. alapján folytatják le az ezen ügyekkel kapcsolatos eljárásokat. Az országos tiszti főorvos válaszához mellékelte az ÁNTSZ által a Ptv. rendelkezéseinek figyelembe vétele mellett kialakított eljárásrendjét. Levelében hivatkozott a Ptv. 142. (7) bekezdésére, amely szerint a panasz vizsgálata mellőzhető, ha a panasztevő a sérelmezett tevékenységről (mulasztásról) való tudomásszerzéstől számított hat hónap után terjesztette elő panaszát. Jelezte, hogy a Felügyelettől átvett panaszügyek tekintetében az ANTSZ nem élt e jogszabályi lehetőséggel, így csak a tudomásszerzéstől számított egy éven túl előterjesztett panaszokat utasítottuk el érdemi vizsgálat nélkül, amit a fent hivatkozott jogszabályhely az eljáró hatóság kötelezettségévé tesz.
Végül az országos tiszti főorvos arról is tájékoztatott, hogy a Felügyelet megszűnése következtében az ÁNTSZ-hez összesen 1053 db panaszbeadvány került át, melyből 63 db peres ügy volt. Területi megoszlásban a 990 államigazgatási szakba tartozó panaszbeadványból 61 db a Nyugat-dunántúli régióhoz, 61 db a Dél-dunántúli régióhoz, 67 db a Közép-dunántúli régióhoz, 468 db a Közép-magyarországi régióhoz, 95 db az Észak-magyarországi régióhoz, 148 db az Észak-alföldi régióhoz és 90 db a Dél-alföldi régióhoz került. 2011. január és február hónapban összesen 153 panasz érkezett az Országos Tisztifőorvosi Hivatalhoz. Megjegyezte ugyanakkor, hogy a megyei kormányhivatalok népegészségügyi szakigazgatási szerveihez érkezett panaszok számáról nincsen információik.

2. A Nemzeti Erőforrás Minisztérium egészségügyért felelős államtitkárának (a továbbiakban: államtitkár) címzett megkereső levelemben hivatkoztam arra, hogy az Ebftv. teljes hatályon kívül helyezését követően, a hatályos szabályozás alapján nem egyértelmű, hogy a jogutód, a folyamatban lévő ügyeket átvevő ÁNTSZ illetékes szervei jogosultak-e egyáltalán – az átvett, illetve az újonnan beadott panaszok alapján – a Felügyelethez hasonló módon, a Ket. rendelkezéseinek megfelelően hatósági eljárást lefolytatni. Kérdéses továbbá az is, hogy a kötelezettségszegés megállapítása esetén jogosult-e az egészségügyi államigazgatási szerv a kötelezettség teljesítése érdekében intézkedéseket tenni (pl. pénzbírságot kiszabni). Különös tekintettel azokra az esetekre, amikor az egészségügyi szolgáltató az Eütv. II. fejezetében rögzített, a betegek jogainak érvényesülésével kapcsolatos kötelezettségének nem tesz eleget. Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról, a népegészségügyi szakigazgatási feladatok ellátásáról, valamint a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelöléséről szóló 323/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet sem rendelkezik arról, hogy az ÁNTSZ OTH a Felügyelethez hasonló feladatok ellátására lenne jogosult a betegek jogai védelmének területén.
Megkereső levelemben kifejtettem azt is, hogy az átfogó vizsgálatom megindítását követően értesültem arról, hogy a 1316/2010. (XII. 27.) Korm. határozat a Betegjogi, Ellátottjogi és Gyermekjogi Közalapítvány (a továbbiakban: Közalapítvány) 2011. április 30-ai határidővel történő megszüntetéséről rendelkezett, azzal, hogy a Közalapítvány céljainak megvalósítása, feladatának további ellátása központi költségvetési szerv, illetve egyéb közfeladatot ellátó szervezet által történjen. A kormányhatározat alapján a Kormány a nemzeti erőforrás minisztert bízta meg a Közalapítvány működése felett szakmai felügyelet gyakorlásával. A megszüntetendő Közalapítvány betegjogi jogvédelmi feladatait, így a betegjogi képviselői rendszer működtetését, a betegjogi képviselők foglalkoztatását is egy központi hivatal, a korábbi Országos Rehabilitációs és Szakértői Intézet jogutódja a Nemzeti Rehabilitációs és Szociális Hivatal (a továbbiakban: NRSZH) venné át. Ugyanakkor a Nemzeti Rehabilitációs és Szociális Hivatalról, valamint eljárásának részletes szabályairól szóló 331/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet jelenleg sem tartalmaz olyan rendelkezést, amely a betegjogi képviseleti rendszerrel kapcsolatos feladatokról szólna. Bár a NRSZH rendelkezik jogi és igazgatási főosztállyal, de a feladat meghatározásnál csupán annyi szerepel, hogy a főosztály nyilvántartja és megválaszolja a közérdekű bejelentéseket és panaszügyeket.
Utaltam arra is, hogy világos szabályozás, feladatátadás, feladatátvétel hiányában, a Közalapítvány megszüntetése és más intézkedések nyomán bizonytalanná válhat a betegjogi képviselők jogállása, független szakmai működésük jogi és anyagi garanciái, valamint veszélybe kerülhet az európai uniós programok továbbfolytatása. Ezen túl egyes – meg nem erősített – sajtóhírek alapján akadoznak a fizetések és az NRSZH jelentős elbocsátásokat is kilátásba helyezett. Két hónappal a kormányhatározat kiadása és kevesebb, mint két hónappal a tervezett megszüntetés előtt a betegjogi képviselők olyan bizonytalanságban dolgoznak, amely már érdemben és rendszerszinten kihathat a betegjogi rendszer, mint jogvédelmi pillér teljes működésére. Jelen pillanatban kérdéses, hogy amennyiben a betegjogi képviselők esetében a továbbiakban a NRSZH a munkaadó, mennyiben őrizhetők meg a függetlenséget biztosító szakmai és anyagi feltételek.
Végül kitértem arra, hogy a Hivatalomhoz eljutatott, a Nemzeti Erőforrás Minisztériumának Egészségügyi Államtitkársága által „Újraélesztett egészségügy, gyógyuló Magyarország – Semmelweis Terv az egészségügy megmentésére” címmel kiadott vitairata külön is foglalkozik betegjogok helyzetével. A vitairat megállapítása szerint „a betegjogok érvényesülése és (jog)intézményi biztosítása az állam alkotmányos kötelezettsége. Az egységes irányítás és az ellenőrzött színvonal elősegíti a hatékony jogvédelmet és a betegbiztonságot. A betegjogi jogérvényesítés nem igazgatási tárgykörbe tartozó részét, a betegjogok és betegbiztonság érvényesülésének és a megszűnt intézményekből átvett betegdokumentáció kezelésének ellenőrzését önálló – a fenntartótól és a finanszírozótól független – intézménynek kell ellátnia. A hatékony felügyelet érdekében az összetartozó feladatokat egy intézményben célszerű egyesíteni. Ennek megfelelően Országos Betegjogi Központ megalakítását kezdeményezzük, amely ellátja a betegjogvédelem feladatait (betegjogi képviselők rendszere), a megfelelő dokumentációs feladatokat (pl. bezárt intézmények kórlapjainak őrzése, feldolgozása), valamint az EU irányába a kapcsolattartói feladatot.”
Megkereső levelemben a vitairatban foglalt megállapítások fényében arra hívtam fel a figyelmet, hogy a betegjogok érvényesülésének szempontjából kiindulva – a Felügyelet közel fél évvel ezelőtti megszüntetése után – továbbra is lényeges alkotmányos feladatnak tartom egy olyan önálló, autonóm állami intézmény mielőbbi létrehozását, amely az említett koordinációs, dokumentációs és módszertani feladatai mellett hatékony hatósági vizsgálati eszközökkel és ellenőrzési jogosítványokkal rendelkezik. A kodifikációs munka során pedig felhasználható lehet a Felügyelet három és fél éves működéséből eredő tapasztalata. Sajnálatos módon – de minden bizonnyal éppen műfajából adódóan – az előremutató tartalmú vitairat konkrét határidőket, feladat-kitűzést nem tartalmazott. Jelen pillanatban ugyanakkor a bizonytalanság az egyik alapvető probléma, mivel a korábbi több pilléres betegjogi kontroll rendszer átszervezése után legfeljebb tervek szintjén látható, hogy milyen intézmények, milyen eljárásban, rendszerben, nem utolsó sorban milyen színvonalon és hatékonysággal képesek ellátni ezt a lényeges alkotmányos jogvédelmi feladatot.
Mindezek alapján az államtitkártól a tárgykört érintő álláspontjáról, valamint a következő kérdésekben kértem tájékoztatást:
a)	Jogi álláspontja szerint a Felügyelet megszüntetését követően az ügyeket és feladatokat átvevő, részleges jogutód – az ÁNTSZ – a Felügyelethez hasonló módon a beérkező panaszok alapján jogosult-e érdemi hatósági eljárás lefolytatására, továbbá meglátása szerint jelenlegi általános szakfelügyeletre vonatkozó jogosítványai mellett képes-e megfelelő hatékonysággal fellépni a betegjogok védelme érdekében?
b)	A vitairat nyilvánosságra hozatala óta született-e bármilyen kormányzati (előzetes) döntés az Országos Betegjogi Központ megalakításáról, amennyiben nem, a nemzeti erőforrás tárca tervezi-e a felvázolt elképzelés jogi formában (felelősökkel, határidőkkel) a Kormány, illetve az Országgyűlés elé terjesztését?
c)	A Közalapítvány megszüntetését követően hogyan alakul a betegjogi képviselők jogállása, az átszervezést követően a betegjogi képviselők feladatellátásának jogi, szakmai, illetve anyagi feltételeit a továbbiakban is biztosítottnak látja-e? 
d)	A Közalapítvány feladatait a továbbiakban milyen formában veszi át az NRSZH, tervezi-e a szaktárca a megszüntetésre kitűzött határidőig a vonatkozó kormányrendelet – vagy más jogszabály – módosításának kezdeményezését, amely rögzítené az NRSZH betegjogi képviseleti rendszerrel kapcsolatos feladatait, kötelezettségeit, a betegjogi képviselők működésével kapcsolatos szabályokat?
e)	Tekintettel a vállalt kötelezettségekre, a Közalapítvány megszüntetése, valamint a jelenleg is zajló feladatátvétel és átadás során, a folyamatban lévő európai uniós betegjogi programok működtetése a továbbiakban is biztosított-e?
Az államtitkár megkeresésemre adott válasza szerint a Módtv. 29. (2) bekezdése akként rendelkezett, hogy az Ebftv. 11. §-a alapján indult, érdemi döntés meghozatalával vagy eljárást megszüntető végzéssel le nem zárt ügyeket a Felügyeletnek át kell tennie az egészségügyi államigazgatási szervhez. Kiemelte, hogy kifejezetten e panaszügyek elbírálására az egészségügyi államigazgatási szerv, azaz a regionális ÁNTSZ intézetek nem rendelkeztek hatósági hatáskörrel, ezért első lépésben a Ket. 31. § (1) bekezdés g) pontja alapján2 az eljárást meg kellett szüntetnie, majd pedig a Ptv. 141-143. -a alapján ezen ügyeket el kellett bírálnia. Az államtitkár utalt itt arra is, hogy a Ptv. alapján még a Felügyelet fennállása idején is volt lehetőség az egészségügyi szolgáltatókkal szembeni panaszok benyújtására az ÁNTSZ-hez, ennek következtében pedig több ízben párhuzamos eljárásra is sor került. Az államtitkár szerint az sem volt példa nélküli, hogy ha az ÁNTSZ hamarabb hozott döntést az ügyben, akkor a Felügyelet a saját eljárását – a megelőzés elvére hivatkozva – meg is szüntette.
Az államtitkár tájékoztatott arról, hogy a Ptv. szerinti panasz benyújtására jelenleg is lehetőség van, az ÁNTSZ, illetve a népegészségügyi szakigazgatási szervek eljárását az alapozza meg, hogy e hatóságok látják el az egészségügyi szolgáltatók működésének ellenőrzését, valamint szakfelügyeletét. Válaszában kifejezetten hivatkozott arra, hogy az egészségügyi szolgáltatók szakmai felügyeletéről szóló 15/2005. (V. 2.) EÜM rendelet (a továbbiakban: EüM rendelet) 6. § (1) bekezdésének b) pontja értelmében szakfelügyeleti vizsgálatra – többek között – akkor kerül sor, ha azt eseti, betegellátással kapcsolatban felmerülő panasz, konfliktus kivizsgálása szükségessé teszi. 
Az EüM rendelet 6. § (2) bekezdésében foglaltak alapján a szakfelügyeleti tevékenysége keretében vizsgálható a megelőzés, a kórismézés, a gyógyítás, az ápolás, a gondozás, a rehabilitáció és az orvosi szakvéleményezés szakszerűsége, eredményessége, minősége, az egészségügyi jogszabályok, valamint szakmai irányelvek, protokollok és módszertani levelek előírásainak végrehajtása, vagy éppen a feladatok ellátásához szükséges személyi és tárgyi feltételek. A lefolytatott felügyeleti vizsgálata alapján pedig kezdeményezhető a szükséges intézkedések megtétele, így különösen a szakma szabályainak megfelelő ellátás biztosítása, a meghatározott egészségügyi tevékenység végzésének felfüggesztését, továbbá az adott ellátás progresszivitási szintjének visszaminősítése, sőt az egészségügyi szolgáltatás nyújtására jogosító működési engedély visszavonása is.
A szabályozással összefüggésben jelezte továbbá, hogy az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény 2010. április 4-étől hatályos módosítása vezette be az egészségügyi bírság kiszabásának lehetőségét (13/A. §). Az egészségügyi bírságot – hatáskörében eljárva – az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálattól, a népegészségügyi szakigazgatási feladatok ellátásáról, valamint a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelöléséről szóló 323/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet 13. a) pontja alapján mind az ÁNTSZ, mind a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv kiszabhat.
Az államtitkár tájékoztatása szerint tehát a beérkezett panasz nyomán a szakfelügyeleti eljárás keretében végső soron sor kerülhet közigazgatási hatósági eljárás lefolytatására, és ennek keretében döntés hozatalra. Összefoglalva pedig azt emelte ki, hogy a jogszabályok szintjén az egészségügyi szolgáltatást igénybe vevők jogainak védelme az egészségügyi államigazgatási szerv fent bemutatott eljárásai során biztosítható.
A betegjogi központ tervezett felállításával kapcsolatos kérdésemre adott válaszában az államtitkár kiemelte, hogy a Semmelweis Terv című vitairat nyilvánosságra hozatala óta azt társadalmi egyeztetés követte, számos találkozón, illetve írásban is fogadott észrevételeket. Jelezte, hogy a felvázolt elképzelés, a Terv részeként jelenleg döntés-előkészítő fázisban van, a Kormány előterjesztés végső formája még számos megegyezéstől függ, különös tekintettel a Közalapítvány finanszírozását, és szakmai működését érintő vonatkozó TÁMOP projektre. Az utolsó három kérdés vonatkozásában az egészségügyért felelős államtitkár arról tájékoztatott, hogy a kérdéseket „áttette” az illetékes, a Nemzeti Rehabilitációs és Szociális Hivatalt felügyelő szociális, család- és ifjúságügyért felelős ágazati államtitkárhoz, amely hivatalhoz a betegjogi képviselőket is érintő alapjogvédelem alapfeladatként került.

Megállapításaim
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat. Elsőként azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervre kiterjed-e a hatásköröm. 
A vizsgálattal érintett ÁNTSZ, annak korábbi regionális intézetei, illetve a jelenlegi megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek az Obtv. 29. § (1) bekezdés a) pontja szerint egyaránt közigazgatási feladatot ellátó szervnek tekintendőek, így tevékenységük vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján egyértelműen ombudsmani hatáskörbe tartozik.
A törvény a hatóság fogalmával szemben a közszolgáltatást végző szerv fogalmát nem határozza meg, azt az ombudsmani gyakorlat formálta és alakította ki. Az ombudsmani gyakorlat közszolgáltatóknak tekinti a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.3 A közszolgáltatás a lakosság nagy részét érinti, vagyis a közszolgáltatás tömeges jellegű és általában valamely alapszükségletet elégít ki. Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény 1. § (2) bekezdésének b) pontja szerint egészségügyi közszolgáltatás: a részben vagy egészben a központi költségvetés és az Egészségbiztosítási Alap terhére finanszírozott egészségügyi szolgáltatás. A fentiek alapján az ombudsmani gyakorlat közszolgáltatást végző szervek körébe tartozónak tekinti az egészségügyi intézményeket, amelyekre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Obtv. hatásköri szabályai értelmében – egyértelműen kiterjed.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
1. Az országgyűlési biztos – amint erre már több jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Az ombudsmani intézmény kialakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa vizsgálatai során következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjogok korlátozásának alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.4
Kiemelendő ezzel összefüggésben, hogy az Obtv. nem teszi lehetővé valamennyi sérelem, így különösen az orvos-szakmai, illetve etikai kérdések alkotmányjogi szempontú vizsgálatát: ahogyan az Alkotmánybíróság is fogalmaz, tudományos igazságok kérdésében állást foglalni csak maga a tudomány lehet kompetens:5 a tudományos igazságok, szakkérdések eldöntésére a tudomány és nem a jogvédelem képviselői hivatottak. Hangsúlyozni kívánom azt is, hogy az ombudsmani vizsgálat nem terjedt és nem is terjedhetett ki a Felügyelet megszüntetésével, az intézményrendszer többszöri átalakításával, átszervezésével kapcsolatos hatékonysági, célszerűségi megfontolásokra. 
1.1 Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.6 Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.7 Utóbbival összefüggésben egyetértek azzal az összefoglaló megállapítással, hogy a közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazás pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni.8
Az Alkotmánybíróság szerint az alanyi jogok érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos követelményéből erednek, de szoros kapcsolatban állnak a jogegyenlőséggel, törvény előtti egyenlőséggel is. A megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban ugyanis a jogbiztonság az, ami sérelmet szenved.9 A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon ugyan nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésben foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdésből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog.10 A tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. A közvetlen alkotmányi garanciák gazdaságossági és célszerűségi okokból, az eljárás egyszerűsítése vagy az időszerűség követelményének érvényesülése címén sem mellőzhetők.11 Már több jelentésemben is hangsúlyoztam, hogy különösen nagy súlya van ennek a tételnek akkor, amikor az adott eljárás eleve alapjog-korlátozásra, szankció kiszabására vagy jogkorlátozó intézkedés meghozatalára irányul.
A jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog – a közhatalmi tevékenység korlátaiként – önálló alkotmányjogi normaként érvényesülnek: gátját képezik a garanciális szabályok szándékolt félretételének, félreértelmezésének, a kiszámíthatatlanság okozta jogsérelmek bekövetkezésének. Sokrétű követelmény-rendszert foglalnak magukba, amelynek kereteit és alapjait – elsődlegesen a jogalkotásra vonatkozó követelményként – a már idézett alkotmánybírósági esetjog alakította ki, de amelyet – a jogalkalmazás ellenőrzése során – a bírósági és az ombudsmani gyakorlat tölt ki további tartalommal, fejleszti tovább. Az ombudsmani jogvédelem e követelmények érvényesítése során egyaránt támaszkodik az alkotmányértelmező alkotmánybírósági tézisekre és az eljárási kódexekben (jelen esetben a Ket.-ben) meghatározott alapelvekre, amelyek elvi átmenetet képeznek, és szerves kapcsolatot jelentenek az alapjogi tartalom és a tételes jogi rendelkezések, előírások között.
Az Alkotmány 57. § (5) bekezdése alapján a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint a jogorvoslathoz való jog immanens tartalmát képezi, hogy az érdemi határozatokkal szemben más szervhez vagy ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz lehet fordulni.12 A jogorvoslathoz való jog tényleges érvényesüléséhez a „jogorvoslás” lehetősége is szükséges, vagyis az, hogy a jogorvoslat fogalmilag és szubsztanciálisan tartalmazza a jogsérelem orvosolhatóságát.13 A jogorvoslathoz való jognak az Alkotmányban garantált alapvető joga a rendes jogorvoslatra vonatkozik.
1.2 Az Alkotmány 54. § (1) bekezdése kimondja, hogy a Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. Az Alkotmánybíróság autentikus jellegű értelmezése szerint emberi méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés) az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.14
Az alkotmánybírósági gyakorlat kiemeli, hogy az emberi méltósághoz való jog az általános személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinthető. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok (és természetesen az országgyűlési biztosok) minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható.15 Az önrendelkezéshez való jog, különös személyiségi jogként elsősorban az egyén autonómiáját, döntési szabadságát védi.
Az Alkotmánybíróság 2000-ben foglalkozott először az egészségügyi önrendelkezési jog kérdéskörével.16 A vizsgálat során megállapította, hogy mások életének és testi épségének védelme – szükség esetén – megengedett korlátja lehet a betegek önrendelkezési jogának, így nem alkotmányellenes az, hogy nincs szükség a beteg beleegyezésére, ha a beavatkozás elmaradása mások életét és testi épségét veszélyezteti. Kérdés, hogy mi a helyzet azokkal a beavatkozásokkal, amelyek elmaradása nem mások, hanem a saját – az azokat visszautasító – személy életét, testi épségét veszélyezteti. Jogosult-e az állam beavatkozni egy „belső” alapjogi konfliktusba, az egyén helyett dönteni abban, hogy melyik alapvető joga élvezzen elsőbbséget. Fontos szempont, hogy a beteg – pillanatnyi fizikai állapotából, életkorából adódóan – rendelkezik-e olyan beszámítási, döntéshozatali képességgel, amelyre alapozva képes a visszautasítás lehetséges következményeit felmérni, és felelősségteljes döntést hozni.
Az Alkotmány maga külön nem nevesíti a betegek jogait, de az emberi méltósághoz való jogból, és az önrendelkezési jogból levezethetőek. A betegek jogaira vonatkozó lényeges, garanciális rendelkezéseket az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) tartalmazza. Az emberi méltósághoz való jogot érvényre juttató Eütv. betegjogi katalógusa nevesíti – többek közt – az egészségi ellátáshoz való jogot, a beteg emberi méltósághoz való jogát, tájékoztatásához való jogát, önrendelkezési jogát és az ellátás visszautasításához való jogát. A betegjogi rendszer központjában az egészségügyi önrendelkezési jog17 biztosítása, valamint az „informed consent” (tájékozott beleegyezés) elve áll, ennek megfelelően széles körű védelemben részesül a szabad, tájékozott és felelősségteljes döntésre képes ember saját teste és sorsa feletti rendelkezési joga.
Lényeges szempont, hogy a beteg, egészségügyi ellátásra szoruló személyek e helyzetüknél fogva eleve kiszolgáltatott – nem egy esetben sajnálatos módon „alárendelt” – helyzetben vannak az egészségügyi intézményekkel, adott esetben a hatóságokkal szemben, jogaik különösen sérülékenyek. Mindebből következően az államtól nemcsak az egészségügyi intézményrendszer fenntartása és működtetése várható el, hanem alkotmányos kötelezettsége kiterjed az egészségügyi ellátásra szoruló személyek alapvető jogai védelmére, az egyenlő bánásmód követelményének betartatására.
1.3 Az Alkotmány 70/D. § (1) és (2) bekezdése alapján a Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg. Az egészségügyi ellátáshoz való jog lényeges kérdése a szolgáltatás ingyenes vagy térítésköteles jellege, az egészségügyi szolgáltatás igénybevétele főszabályként, jellemzően térítésen alapul. A térítés vagy ellenszolgáltatás a társadalombiztosítás keretében történik túlnyomórészt: a munkaadó és a munkavállaló járulék megfizetésére köteles. Az egészségügyi ellátáshoz való jog tehát a társadalombiztosítás „ernyője alatt” érvényesül, megítélése ennek következtében a társadalombiztosítással összefüggő egyéb szociális jogok sorsát osztja.
Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát és korlátozhatóságát.18 Eszerint a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog alkotmányi követelményként értelmezendő: az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez.19 Az alkotmánybírósági gyakorlat utal arra is, hogy „[…] az államnak a 70/D. § (2) bekezdésben e jog megvalósulása érdekében meghatározott, az egészségügyi intézmények és orvosi ellátás megszervezésére irányuló kötelezettsége […] annyit feltétlenül jelent, hogy az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul.”
Az alkotmánybírósági gyakorlat ugyanakkor utalt arra is, hogy „az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek volna minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna.” Az Alkotmánybíróság olvasatában „az ilyen szélső eseteken túl azonban az Alkotmány 70/D. §-ban meghatározott állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. Az egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, az az Alkotmány 70/D. § (2) bekezdésében foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.”20
Az egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, állami – intézményrendszert fenntartó, működtető – kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg. Az egészségvédelmi kötelezettség, mint az életvédelmi kötelezettségből levezetett, „közvetett” intézményvédelmi kötelezettség határozottan az államcél minőség felé mutat. Kiemelendő emellett, hogy a sürgősségi mentés intézményét az egészséghez való jog biztosítása, az állam életvédelmi kötelezettsége hívta életre, ma már egyértelműen elmondható az, hogy az állampolgárnak alanyi jellegű joga van arra, hogy – amennyiben élete veszélybe kerül – hatékony és gyors segítségben részesüljön.

2. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának éves beszámolói tanúskodnak róla, hogy az egészségügyi ellátást és a betegek jogait érintő, az eljáró hatóságok (pl. az ÁNTSZ vagy az OEP), valamint egészségügyi közszolgáltatók (kórházak, rendelőintézetek, háziorvosok) tevékenységével szembeni vagy éppen a jogi szabályozást kifogásoló panaszok, a lefolytatott vizsgálatok nyomán kiadott jelentések nem elhanyagolható számban fordultak elő a közel másfél évtizedes ombudsmani praxisban.
2.1 Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa a még 2003-ban kiadott jelentésében21 megállapította, hogy a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okoznak a betegjogi képviselő jogintézményének működésében tapasztalható ellentmondások és hiányosságok. Az ombudsmani jelentés kitért arra is, hogy az emberi méltóság megsértése – utólag – szinte soha nem bizonyítható, mivel tanúk általában nincsenek, a bizonyításbeli nehézségek az ilyen jellegű ügyek kimenetelét eleve kétségessé teszik. Az esetek sokfélesége mellett is megállapítható, hogy az emberi méltóság sérelme a betegek által a legnehezebben tolerálható jogsértés, mivel abban mindig a nem megfelelő emberi hozzáállás és a bizalmi viszony hiánya nyilvánul meg. A tájékoztatáshoz való joggal kapcsolatosan a betegek különösen azt sérelmezik, hogy az egyes beavatkozások megkezdése előtti tájékoztatás nem megfelelő, csak aláíratják velük a beleegyező nyilatkozatot, elszemélytelenedett az orvos-beteg kapcsolat. A kommunikációs zavar, a tájékoztatás hiánya a gyógykezelés teljes időtartamában jellemző probléma. Az önrendelkezési jog a gyakorlatban a megfelelő ismeretek hiánya miatt mindkét fél – beteg és szolgáltató – esetében hiányosan valósul meg. A beleegyező nyilatkozatok nagy része alakilag nem felelt meg a követelményeknek. Több ízben felmerült, hogy a beteg tájékoztatás nélkül írta alá a gyógykezeléshez szükséges beleegyező nyilatkozatokat.
2.2 Az utóbbi évek ombudsmani vizsgálatai közül külön is kiemelhető az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet (OPNI) 2007-ben elrendelt bezárása kapcsán kialakult helyzet alapjogi szempontú 2008-as hivatalból elrendelt átfogó vizsgálat, majd az egy évvel később, a pszichiátriai és addiktológiai betegellátás helyzetét a betegek lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának érvényesülésének helyzetét feltáró 2009-es ún. OPNI utóvizsgálat.22 Ez utóbbi jelentés elvi éllel rögzítette, hogy az egészségügyi ellátások területén az ombudsmani jogvédelem az alkotmánybíróságitól részben eltérő, magasabb mércéjében két végpont határozható meg. Értelemszerűen nem állapítható meg az egészséghez való joggal összefüggő visszásság pusztán egy intézmény megszüntetése, átalakítása, összevonása, feladatátadása más intézménynek, vagy a rendelkezésre álló ágyak számának csökkentése miatt: egy ilyen szemlélet parttalanná és esetlegessé tenné az országgyűlési biztos által biztosított jogvédelmet. Ha azonban az egészségügyi intézményrendszeren belül meghatározott területeken bizonyos speciális szakellátások megszűnnek, érdemben elérhetetlenné válnak és ez az állapot elviselhetetlenül hosszú időn keresztül stabilizálódik, akkor az alapvető jogok szempontjából visszás helyzet állhat elő. Az ombudsmani gyakorlat szerint az egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozhat az a helyzet, ha az intézményrendszer átalakítása hatására vagy megfelelő fejlesztésének hiányában – pusztán a teherbíró képességre hivatkozva, az anyagi, célszerűségi megfontolások miatt – potenciálisan jelentős számú beteg kerülhet veszélybe.

3. A vizsgálat átfogó jellegére tekintettel jelentésemben külön is foglalkoztam a kötelező erővel nem rendelkező, de megfontolandó elvekkel, ajánlásokkal, javaslatokkal, valamint a betegek jogainak biztosításával, érvényesülésével kapcsolatos nemzetközi, főként európai sztenderdekkel, illetve a Magyar Köztársaságot is terhelő kötelezettségekkel. Kiindulásképpen megfogalmazható, hogy európai demokratikus jogállamban, amely az alapjogok elismerését és biztosítását elsődleges célként deklarálja, nem lehet sikeres egészségügyi reformot megvalósítani a betegek jogainak biztosítása, érvényesítése nélkül. Az egyes európai országokban a betegek alapvető emberi jogainak biztosítására az egészségügyben chartákat, speciális jogszabályokat vagy kerettörvényeket alkalmaznak.
1.	Önálló betegjogi jogszabály: egyes országok különálló és specifikus betegjogi jogszabályozást alkottak, amely a betegjogok minden területét felöleli, és nem foglalkozik más témákkal. Különálló, csak a betegjogokkal foglalkozó törvényt alkotott például Dánia, Finnország, Izland, Norvégia, azaz jellemzően az észak-európai, skandináv országok. 
2.	Kerettörvény: lehetséges olyan megoldás is, hogy nincs önálló betegjogi törvény, a betegjogok rögzítését egyébként más jogviszonyokat is szabályozó kódexekbe foglalt rendelkezésekkel valósítják meg. Ezen államok körébe sorolható Magyarország, ahol az Eütv. 2. fejezetében találhatók meg a betegjogokra vonatkozó rendelkezések. 
3.	Charták: a betegjogok szabályozásának egy másfajta alternatíváját nyújtják a charták, nem törvényi keretek között, hanem chartában rendezik a betegek jogait, ezt a megoldást követi például az Egyesült Királyság vagy Portugália.23
A középutasnak számító magyar megoldás mellett harmadikként a betegjogok chartában történő szabályozása elsősorban azért kritizálható, mivel nincs normatív kötelező ereje, így inkább egy politikai szándék manifesztuma, mintsem az egyéni betegjogok kikényszerítésére, védelmére szolgáló eszköz.
A szabályozás kereteivel foglalkozó szakirodalom jellemzően azon a véleményen van, hogy a legjobb megoldás a betegjogok szabályozására, ha a jogalkotó egy specifikus külön törvénybe inkorporálja a betegek jogait, amely csak ezekkel a jogokkal foglalkozik: meghatározza a betegek, az egészségügyi dolgozók, és az egészségügyi intézményeket megillető, illetve terhelő jogokat, lehetőségeket, felelősségeket és kötelezettségeket.24 Azokban az államokban, ahol nincs külön betegjogi törvény, bőségesen rendelkezésre állnak olyan, az utóbbi évtizedekben megjelent nemzetközi szintű deklarációk, amelyek idealizált formában fogalmazzák meg az emberi értékek tiszteletben tartására vonatkozó erkölcsi elveket és normákat, kötelességeket és felelősségeket: ezek betartására az egészségügyi intézményeknek törekedniük kell akkor is, ha megvalósulásukhoz hosszabb idő szükséges. Betartásuk viszont biztosíthatja a modern bioetika által is preferált aktívabb betegszerepet és betegjogokat mind a páciens, mind pedig az orvos, illetve az egészségügyi intézmények számára.25 A legfontosabb releváns nemzetközi deklarációk közé sorolhatóak a következők:
1.	Az Emberi Jogok Egyetemes Deklarációja (1948) 
2.	Az Európai Szociális Charta (1961)
3.	Az Európai Tanács Ajánlásai a Betegek és Haldoklók Jogaival kapcsolatban (1976)
4.	A Betegek Jogainak Deklarációja (WHO, 1981, Lisszabon)
5.	A Betegek Jogainak Európai Deklarációja (WHO Regionális Hivatala, Amszterdam 1994. március).
6.	Az Európa Tanácsnak az emberi lény emberi jogainak és méltóságának a biológia és az orvostudomány alkalmazására tekintettel történő védelméről szóló Oviedóban, 1997. április 4-én kelt Egyezménye. 
7.	European Charter of Patients’ Rights az Active Citizenship Network által létrehozott, egész Európára vonatkozó egységes Európai Betegjogi Chartát fogalmazott meg.

A WHO lisszaboni deklarációja a betegjogok megfogalmazását tette közzé 1981-ben, a dokumentum maga 11 alapvető betegjogot fogalmaz meg 
·	Jog a magas szintű orvosi ellátáshoz;
·	A szabad orvos, kórház, egészségügyi intézmény választásának joga;
·	Az önrendelkezés joga;
·	Az öntudatlan állapotban lévő beteget megillető önrendelkezés szabályozása; 
·	A cselekvőképtelen személy beteget megillető önrendelkezés szabályozása;
·	A beteg akarata elleni beavatkozások tilalma;
·	A tájékoztatáshoz való jog;
·	A „bizalmasság”– titoktartáshoz való jog;
·	Jog az egészségügyi oktatáshoz (tájékoztatás az egészségi állapotáról, a hozzáférhető egészségügyi szolgáltatásokról); 
·	Az emberi méltósághoz való jog;
·	A betegnek jog van a lelki és morális vigaszhoz (amelyet el is utasíthat).

A WHO Lisszaboni deklarációját követően a betegjogok európai védelmének egyik legfontosabb állomását az Amszterdami Deklaráció kibocsátása jelentette. A WHO 1994-ben – a holland egészségügyi tárcával egyetértésben – jogi szakértőket hívott meg Amszterdamba, a találkozó célja pedig az volt, hogy egy olyan dokumentumot alkossanak, amely a betegjogok általános alapelveit tartalmazza. Mindezek eredményeképpen megszületett a betegjogok európai chartája (Declaration on the Promotion of Patients Rights in Europe), amely modellként szolgált az egyes országok betegjogi törvényeinek megszerkesztéséhez.26 Az Amszterdami Deklaráció révén megfogalmazott alapvető betegjogok a következők:
·	Az emberi jogok és értékek megjelenítése a gyógykezelés terén
·	A tájékoztatás
·	A belegyezés
·	A bizalmas adatkezelés és a magánélet tiszteletben tartása
·	A gondozás és kezelés 
·	A jogok megsértésével kapcsolatos panasztétel joga (a jogok „gyakorlása”)

A WHO deklarációjában direkt módon fogalmazódik meg, hogy az egészségügyet és a gyógyítást az emberi jogok tisztelete és az etika kell, hogy áthassa. A betegek jogait csak az emberi jogi dokumentumok és a jogi előírások figyelembevételével lehet korlátozni.27 Ebből adódóan a betegjogok érvényesítése során is tekintettel kell lenni a legfontosabb nemzetközi emberi jogi dokumentumokra, egyezményekre.28
Az Amszterdami Deklaráció a jogok gyakorlásával kapcsolatosan kifejezetten tartalmazza, hogy amennyiben a betegek úgy érzik, hogy jogaikat nem tartották tiszteletben, panasztételre lehetőséget kell kapniuk. A bírósági eljáráson felül is biztosítani kell független – intézményi vagy más szintű – mechanizmusokat, amelyek módot adnak a panaszok benyújtására, a felek közötti megegyezésre, a panaszok elbírálására. A Deklaráció szerint ezek a mechanizmusok biztosítják, hogy a beteg a panaszeljáráshoz kapcsolódó összes információnak birtokába juthasson, s hogy rendelkezésre álljon olyan független személy, akitől tanácsot kérhet arról, hogy mi a legmegfelelőbb lépés az ügyben. Biztosítaniuk kell továbbá azt is e mechanizmusoknak, hogy a beteg szükség esetén személyes segítséget és képviseletet kapjon a panaszeljárás lefolytatásához. Lényeges kiemelni azt is, hogy a betegnek joga van ahhoz, hogy panaszát hatékony és gyors eljárásban, kellő alapossággal és elfogulatlanul bírálják el, az eredményről pedig értesítést kapjon. 
Az Amszterdami Deklaráció elfogadását követően több ország vezetett be specifikus betegjogi törvényi szabályozást, illetve a már elfogadott törvényeibe, más betegjogi jogszabályaiba illesztette. A betegek jogai egyre hangsúlyosabb szerepet kaptak Európában, ez a tendencia volt megfigyelhető például 2002 augusztusában, a hollandiai Maastrichtben megrendezett 14. Orvosi Jogi Világkongresszuson. A betegjogok fokozódó jelentőségét mutatja a civil szervezetek elterjedése, amelyek közül kiemelkedik az European Platform for Patients and Organisations, Science and Industry és a World Medical Association tevékenysége a betegjogok európai fejlődése érdekében. Egy olasz székhelyű szervezet, az Active Citizenship Network egy egész Európára vonatkozó, egységes Chartát fogalmazott meg. Az Európai Betegjogi Charta 2002 novemberében született meg Rómában, többek között belga, portugál, olasz, ír, holland, görög, osztrák és angol betegszervezetek közreműködésével.29
A dokumentum alapját az Európai Unió Alapjogi Chartája30 képezi, amelynek – később részletesebben is ismertetett – 35. cikke kimondja, hogy a nemzeti jogszabályokban és gyakorlatban megállapított feltételek mellett mindenkinek joga van megelőző egészségügyi ellátás igénybevételéhez, továbbá orvosi kezeléshez. Lényeges előírás, hogy valamennyi uniós politika és tevékenység meghatározása és végrehajtása során biztosítani kell az emberi egészségvédelem magas szintjét. Az Európai Betegjogi Charta már 14 jogot (más oldalról nézve követelményt) különít el és sorol fel, ezek a következők:
·	a prevencióval kapcsolatos vizsgálatokhoz való jog 
·	a hozzáféréshez való jog
·	a tájékoztatáshoz való jog
·	a beavatkozásokhoz való hozzájárulás joga
·	az önrendelkezési jog (a szabad választás lehetősége)
·	a titoktartás és a bizalmas adatkezelés biztosításának joga
·	a beteg rendelkezésére álló idő figyelembevételének kötelezettsége
·	a színvonalas szolgáltatás követelménye
·	a biztonság követelménye
·	az innováció követelménye
·	a fájdalomcsillapításhoz való jog
·	a személyre szabott kezelés joga
·	a panaszjog
·	az eseti kompenzáció joga 
A dokumentum a panaszjoggal összefüggésben kifejezetten rögzíti, hogy minden személynek jogában áll panasszal élni sérelmei esetén, illetve joga van a válaszhoz vagy bármilyen egyéb visszajelzéshez. Az egészségügyi szerveknek biztosítaniuk kell e jog működését, ellátva a pácienseket az őket megillető jogokról szóló információkkal, elősegítve a visszaélések felismerését és a panaszok megfogalmazását. A panaszokat a hatóságoknak írásban rögzített módon kell megválaszolni egy előre megállapított időn belül. A panaszok benyújtásának az előírásoknak megfelelően kell történnie, esetlegesen független intézmények vagy civil szervezetek segítségével, úgy, hogy a betegek kereset benyújtási joga, vagy a megegyezéshez való joga ne sérüljön.31
A már említett Európai Unió Alapjogi Chartájának 35. cikke kimondja, hogy a nemzeti jogszabályokban és gyakorlatban megállapított feltételek mellett mindenkinek joga van megelőző egészségügyi ellátás igénybevételéhez, továbbá orvosi kezeléshez. Valamennyi uniós politika és tevékenység meghatározása és végrehajtása során biztosítani kell az emberi egészségvédelem magas szintjét. A jog biztosítása magába foglalja azt a célt, hogy a nemzeti kormányzatok ne a minimumszint kialakítására törekedjenek, hanem a kapacitásbeli eltéréseken túl a magasabb standard biztosítását tűzzék ki célul.32
A 35. cikken felül az Európai Unió Alapjogi Chartája számos olyan alapjogi rendelkezést foglal magába, amely közvetett vagy közvetlen módon kapcsolatba hozható a betegek jogai védelmével (erre utal az Európai Betegjogi Charta is), ezek a következők:
1.	élethez való jog
2.	a személyi sérthetetlenséghez való jog
3.	a szabadsághoz és a biztonsághoz való jog 
4.	személyes adatok védelme
5.	a megkülönböztetés tilalma
6.	a kulturális, vallási és nyelvi sokféleség
7.	a gyermekek jogainak biztosítása
8.	az idősek jogai 
9.	a tisztességes és igazságos munkafeltételek
10.	a szociális biztonság és a szociális segítségnyújtás
11.	környezetvédelem 
12.	a fogyasztók védelme
13.	a mozgás és a tartózkodás szabadsága 
Az Európa Tanácsnak az emberi lény emberi jogainak és méltóságának a biológia és az orvostudomány alkalmazására tekintettel történő védelméről szóló egyezményt 1997. április 4-én fogadták el Oviedóban. A nemzetközi dokumentumot 21 ország: az Európa Tanácsot alkotó tagállamok, más meghívott államok, valamint az Európai Unió képviselői írták alá.33 A Bioetikai Konvenció34 az első, a betegek jogaival foglalkozó nemzetközi normaszöveg, amely az aláíró államokra kötelező erővel bír. A korábbi bioetikai tárgyú nemzetközi megállapodások csupán deklarációk voltak, ezért nem róttak kötelezettséget az aláíró felekre. A Bioetikai Konvenció általános szinten fogalmaz, részint azért, mert az aláíró államok nemzeti szokásai eltérnek egymástól, és a Konvenció megalkotói arra törekedtek, hogy minden állam a saját szokásait figyelembe véve adaptálhassa az alapelveket. A Konvenció 23. cikke csak arra biztosít lehetőséget, hogy az egyezményben részes felek megfelelő bírói védelmet biztosítanak annak érdekében, hogy meggátolják, vagy mielőbb megszüntessék az Egyezményben elismert jogok vagy elvek törvénytelen megsértését.
Az 1997-ben megszületett egészségügyi törvény kodifikálása során a nemzetközi alapdokumentumok és iránymutatások szolgáltak példaként, amelyek az egyén önrendelkezési jogából kiindulva határozzák meg a betegjogok törvénybe foglalásának egységes elveit. Így a legfontosabb irányt – az EU Alapjogi Charta elfogadásáig – az Amszterdami Deklaráció és a Bioetikai konvenció mutatta a jogalkotónak. Összességében elmondható, hogy a jogorvoslás, a jogérvényesítés konkrét formáját, tartalmát tekintve ugyan a Magyar Köztársaságot nem terhelik konkrét, nevesített kötelezettségek, ugyanakkor a betegeket általában vagy speciálisan megillető jogosultságok tényleges érvényesülését az államnak hatékonyan elő kell mozdítania, az egyre magasabb európai standardok figyelembe vétele mellett: ezek csökkentésére tehát csak kivételes körülmények esetében kerülhet. Az államnak joga és lehetősége van az egészségügyi intézményrendszer megváltoztatására, a leghatékonyabb működési forma kiválasztására, ugyanakkor álláspontom szerint kizárólag célszerűségi, hatékonysági érvekre alapozottan vagy a teherbíró képesség csökkenésre hivatkozással a védelmi szint általános csökkentése már nem fogadható el.

Jelentésemben a fenti, elvi jelentőségű alkotmánybírósági – valamint az ombudsmani gyakorlatban is megjelenő – értelmező megállapítások és nemzetközi emberi jogi sztenderdek alapján azt vizsgáltam, hogy a joggyakorlat, valamint az annak kereteit meghatározó hatályos jogi szabályozás fényében az egészségügyi szolgáltatást igénybevevő személyeknek az emberi méltósághoz való jogából, valamint az önrendelkezéshez való jogából eredeztethető, az Eütv. II. fejezetében konkretizált jogainak (betegek jogai) érvényesítése – a Felügyelet megszüntetését és a betegjogi rendszer átszervezését követően – megfelelően biztosított-e.35 A beadványokban kifejtettek, továbbá az országos tiszti főorvostól, az egészségügyért, és a szociális, család- és ifjúságügyért felelős államtitkártól kapott tájékoztatás alapján a vizsgálat keretében összesen három, egymással több ponton is összefüggő kérdéskört tekintettem át:
1.	a Felügyelettől átvett panaszügyek kezelése, az ezekben az ügyekben az ÁNTSZ szervei által lefolytatott „eljárások”;
2.	a betegek jogainak érvényesíthetősége, a jelenlegi helyzet (szabályozás és gyakorlat);
3.	a betegjogi képviselők státusza és jogi helyzete.

III. Az ügy érdeme tekintetében
1. Elsőként a Felügyelettől átvett panaszok kezelésével kapcsolatos beadványok, valamint a megkeresésre adott válaszok alapján tekintettem át a jogszabályi hátteret és mindezek nyomán elemeztem a kialakult helyzetet alapjogi szempontból.
Az Egészségbiztosítási Felügyelet feladat-, és hatáskörét, eljárási lehetőségeit 2010 szeptemberéig az egészségbiztosítás hatósági felügyeletéről szóló 2006. évi CXVI. törvény (Ebftv.) szabályozta. Az Ebftv. alapján a kormányhivatalként működő Felügyelet hatósági eljárására a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvényt kell alkalmazni azzal, hogy a Felügyelet döntése ellen közigazgatási eljárás keretében fellebbezésnek nincs helye, azt felügyeleti jogkörben megváltoztatni vagy megsemmisíteni nem lehet. A Felügyelet döntéseinek bírósági felülvizsgálata kérhető, amely a Felügyelet határozatát megváltoztathatja. A Felügyelet feladata az volt, hogy kivizsgálja a biztosítottak biztosítási jogviszony során igénybe vett egészségügyi ellátásával kapcsolatos panaszait, bejelentéseit és kérelmeit. Az Ebftv. 11. §-a a Felügyelet vizsgálati, intézkedési lehetőségeit sorolja fel, többek között az illetékes egészségügyi szolgáltatók kötelezettség-teljesítésének felügyeletét, pénzbírság kiszabását is lehetővé téve a Felügyelet számára. 
A Módtv. az említett Ebftv. egészét hatályon kívül helyezte, a Felügyeletet pedig 2010. szeptember 26-val, részleges jogutódlással megszüntette, rögzítve, hogy a jogutódlással való megszűnéssel összefüggő vagyoni jogokra és kötelezettségekre vonatkozó részletes rendelkezéseket a megszüntető okirat tartalmazza. A Módtv. 27. § (1) és (2) bekezdése alapján a Felügyelet a törvény kihirdetését követő 45. napig a folyamatban lévő eljárásában keletkezett iratokat átteszi a törvény kihirdetését követő 35. napot követően hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatósághoz, ennek hiányában a folyamatban lévő eljárását megszünteti, valamint a törvény kihirdetését követő 45. napig átadja az általa lefolytatott eljárások, ellenőrzések iratanyagát a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóságnak. A törvény 29. § (3) bekezdése alapján a Felügyelet a törvény hatálybalépésének napján folyamatban levő eljárásokat – figyelemmel az irányadó eljárási határidőkre – a törvény kihirdetését követő 35. napig folytatja, az ekkor folyamatban lévő ügyeket a törvény kihirdetését követő 45. napig az azok folytatására hatáskörrel rendelkező hatósághoz átteszi, vagy – ilyen hatóság hiányában – az eljárását megszünteti.
Az országos tiszti főorvos, valamint az egészségügyért felelős államtitkár egybehangzó véleménye alapján levonható az a következtetés, hogy – az Ebftv. teljes hatályon kívül helyezésével – a folyamatban lévő ügyeket átvevő jogutód ÁNTSZ regionális igazgatóságok, majd 2011. január 1-ét követően a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek nem voltak jogosultak a bepanaszolt egészségügyi szolgáltatókkal szemben, a Ket. rendelkezéseinek megfelelően hatósági eljárás lefolytatására, illetve bírósági úton megtámadható határozat meghozatalára. Mindezek következtében az ÁNTSZ illetékes regionális intézetei (majd 2011. január 1-jét követően a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek) a Felügyelettől átvett panaszügyekben – a Ptv. 141-143. §-a alapján – tájékoztató levelek formájában kommunikálnak az érintettekkel. Mind az országos tiszti főorvos, mind az egészségügyért felelős államtitkár elismerte, hogy az ÁNTSZ illetékes szervei nem hatósági eljárás keretében kivizsgálandó panaszként, hanem csak közérdekű bejelentésként kezelték a Felügyelet jogutódjaként átvett betegjogi panaszokat. Az országos tiszti főorvos arról is tájékoztatott, hogy a Ptv. rendelkezéseinek értelmezésével önálló eljárásrendet alakított ki az irányítása alá tartozó szervek számára.
Az egészségügyi államtitkár szerint a jogutód szerveknek – hatósági hatáskör hiányában – az átvett ügyekben az eljárást első lépésben, a Ket. 31. § g) pontja alapján meg kellett volna szüntetniük, majd pedig azt a Ptv. alapján „elbírálniuk”. Az államtitkár jogi álláspontjának azonban mind a hivatkozott szabályozás, mind a joggyakorlat ellentmond. Ilyen tartalmú előírást vagy útmutatást egyrészt sem a Módtv., sem más a megszüntetés kapcsán hozott jogszabály36 nem tartalmazott. Másrészt az országos tiszti főorvos nem adott arról tájékoztatást, hogy az ÁNTSZ regionális igazgatóságai, majd a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek az ügyekben a Ket. szerinti eljárást megszüntető végzéseket hoztak volna: éppen ellenkezőleg, a panaszosok az általam vizsgált esetekben hosszú hónapokig tartó várakozás után kizárólag egy tájékoztató levélben kaptak választ. Az említett elutasító végzés meghozatalára egyébiránt a jogutód szerveknek a Ket. 31. § g) alapján eleve nem is lett volna jogi lehetősége, mivel – ahogy az államtitkár is kiemelte – nem voltak jogosultak a Ket. alkalmazására, nem rendelkeztek hatósági hatáskörrel. Megjegyzendő emellett, hogy a megszüntető végzésekkel szemben ugyancsak jogorvoslatnak lett volna helye.
Egyetértek az országos tiszti főorvossal abban, hogy súlyos, a panaszosok alapvető jogainak érvényesülésére is kiható jogalkotói mulasztás történt az átmeneti rendelkezések megalkotása során, ez pedig kényszerhelyzetbe hozta a jogalkalmazó szerveket. A Módtv. 29. § (2) bekezdése egyértelműen fogalmaz: az Ebftv. 11. §-a alapján indult, és a 26. § (2) bekezdése szerinti időpontban érdemi döntés meghozatalával vagy eljárást megszüntető végzéssel le nem zárt ügyeket a Felügyelet a 26. § (3) bekezdése szerinti időpontig átteszi a (jogutód) egészségügyi államigazgatási szervhez. A törvényalkotó tehát csak a feladatkör és az ügyek átadásáról rendelkezett, arról azonban már nem, hogy azokat milyen eljárásban, milyen módon kell elbírálnia a jogutód szerveknek. A Felügyelet által a Módtv. alapján le nem zárt és átadott hatósági ügyekben az eljárások az egészségügyi államigazgatási szervek előtt a Ket. keretei között nem folytatódhatott, érdemi, jogilag értékelhető lezárás (végzés, határozat) nélkül félbeszakadtak. Megjegyzendő, hogy – az országos tiszti főorvos tájékoztatása alapján – a mulasztás ezres nagyságrendű ügyet érintett, ráadásul a 2011. január 1-én bekövetkezett szervezet átalakítás tovább fokozta az eljárások elhúzódását, a jogbizonytalanságot a „bennragadt” ügyek elbírálásával kapcsolatban.
A Felügyelethez forduló panaszosok álláspontom szerint joggal várhatták el, hogy az annak megszüntetése előtt benyújtott, folyamatban lévő ügyeiket a jogutód szervek közigazgatási hatósági eljárásban, jogerős hatósági döntéssel zárják le, nem pedig egyéni kérelem helyett közérdekű bejelentéssé minősítsék át. Sem a jogbiztonság követelményével, sem pedig a tisztességes eljáráshoz való joggal nem egyeztethető össze az a helyzet, hogy egy jogvédelmi funkciójú állami hatóság megszüntetése esetén a szervhez forduló állampolgárokat az Alkotmányból következő, törvényben rögzített jogai sérelmének valós, érdemi orvoslásától már az eljárás megindulását követően, önkényesen elzárják.37 Az átmeneti szabályok hiányossága továbbá, hogy a Felügyelethez forduló panaszosokat a jogorvoslati joguktól, az eljárás kapcsán a bírósághoz fordulás lehetőségétől is megfosztotta.38
Mindezek alapján megállapítom, hogy az Egészségbiztosítási Felügyelet megszüntetésével összefüggésben a jogutódlás szabályozása során nem került sor az átadott ügyek elbírálására vonatkozóan a Ket. alkalmazására szóló felhatalmazásra. A jogalkotói mulasztás következtében kialakult és jelenleg is fennálló jogi helyzet a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, továbbá a Felügyelethez forduló panaszosok tisztességes eljáráshoz, valamint jogorvoslathoz való jogával összefüggő visszásságot okoz.
A jogi szabályozás hiányosságával kapcsolatos visszásság megállapítása mellett rögzíteni kívánom azt is, hogy az ÁNTSZ illetékes regionális igazgatóságai a jelzett probléma mielőbbi megoldása érdekében nem tették meg a szükséges lépéseket: az országos tiszti főorvos válaszában legalábbis nem tér ki arra, hogy a területért felelős szaktárcát a fennálló, az eljárások lefolytatását befolyásoló szabályozási hiányosságról értesítette volna. A kapott tájékoztatás fényében nem áll rendelkezésemre arra nézve információ, hogy a szakminiszter irányítási jogkörében utasította volna az ÁNTSZ szerveit az átvett ügyekben a Ptv. alkalmazására, amely értelemszerűen nem pótolja, nem pótolhatja a hatósági eljárást, annak valamennyi garanciális elemével együtt (erről lásd részletesebben a 2. pontot). 
Nem értek egyet azzal, az egészségügyért felelős államtitkár, illetve az országos tiszti főorvos által egyaránt kifejtett jogi állásponttal, miszerint az átvett ügyekben a panaszokban – megfelelő hatósági hatáskör híján – a Ptv. 141-143. §-a alapján kellett az illetékes egészségügyi államigazgatási szerveknek „eljárnia”, az egyéni kérelmeket közérdekű panasszá átminősítve (kérdés, hogy a közérdekű bejelentés elbírálása egyáltalán eljárásnak minősül-e). Az átvett panaszok vonatkozásában a Ptv. alkalmazására, külön eljárásrend kialakítására semmilyen jogszabály sem jogosította fel a jogutód szerveket. A panaszosok a Felügyelethez az egyéni jogorvoslat igényével, nem pedig közérdekű bejelentés céljával nyújtották be kérelmüket, sőt az átadott ügyek egy jelentős részében már eleve javában folyt a hatósági eljárás (pl. megtörtént a szakvélemény, illetve az egészségügyi intézmény álláspontjának beszerzése). Nem tekinthető a Ptv. alkalmazását megalapozó indoknak az sem, hogy korábban az ÁNTSZ a Ptv. 141-143. § alapján kezelte a hozzá benyújtott panaszokat. 
Mindezek alapján megállapítom, hogy azzal, hogy az országos tiszti főorvos, valamint az illetékes regionális tiszti főorvosok a jogalkotási mulasztás észlelésekor – a szaktárca mielőbbi tájékoztatása, a helyzet megoldása érdekében tett intézkedések helyett – a korábban is alkalmazott Ptv. 141-143. §-a alapján bírálták el az átvett ügyeket ugyancsak a panaszosok tisztességes eljáráshoz és jogorvoslathoz való jogával összefüggő visszásságot okoztak.

2. A beérkezett panaszok nyomán, komplex módon tekintettem át a betegek jogainak érvényesíthetőségével, a jogsérelmek orvosolhatóságával kapcsolatos jelenlegi helyzetet: 2010 szeptemberét követően a jogvédelemre hivatott intézményrendszer alapelemeit. 
A hatályos Eütv. megalkotása fordulópontot jelentett a betegek jogvédelmi helyzetét illetően. 1998 előtt ugyanis az orvos-beteg kapcsolatokra a paternalisztikus viszonyok voltak jellemzőek, a beteg az egészségügyi ellátásokkal kapcsolatos jogviszonynak sokkal inkább tárgya, a „gyógyítás elszenvedője” volt, mint tevékeny, megfelelő tájékoztatással ellátott alanya. A régi, 1972-es Eütv. a betegek jogvédelmét nem biztosította megfelelően, elsősorban az orvosok kötelezettségeit írta elő, ezzel szemben – évtizedes adósságot törlesztve – a jelenleg hatályos Eütv. a nemzetközi gyakorlatot is figyelembe véve széleskörűen szabályozza a betegek jogait.39 Alapvetés, hogy az alkotmánybírósági gyakorlat alapján az Alkotmány 54. § (1) bekezdése széles körű védelemben részesíti a szabad, tájékozott és felelősségteljes döntésre képes ember saját teste és sorsa feletti rendelkezési jogát, az orvosi beavatkozások feletti önrendelkezési jog, az egészségügyi önrendelkezési jog tágabb kategória az egészségügyi beavatkozások visszautasításához való jognál.40
Az ember alapvető személyhez fűződő joga, hogy az egészségi állapotával kapcsolatos kérdésekben dönthessen, a betegségével, betegsége megszüntetésével vagy hatásainak csökkentésével kapcsolatos kérdésekben állást foglalhasson. A döntéshez ugyanakkor szükséges a megfelelő tájékozottság, mert kellő ismeret hiányában a beteg nem tud megnyugtató döntést hozni, állást foglalni.41 A beteg rendszerint eleve, állapotából adódóan nincs abban a helyzetben, hogy önrendelkezési joga alapján gyógykezelésének például egyoldalúan véget vethessen, vagy ott és akkor az elmaradt tájékoztatás pótlását kérje, ugyanakkor – fizikai értelemben – a beteg kénytelen viselni a kezelés minden kockázatát. A „tájékozott beleegyezésre” épülő, az aszimmetrikus jogi helyzetet oldó betegjogi garanciális szabályok előírása és érvényesíthetősége mellett érdemes utalni arra is, hogy az egyes, speciális betegcsoportok esetében (pl. pszichiátriai betegek, gyógyíthatatlan betegségben szenvedők, fogyatékossággal élő betegek vagy éppen beteg gyermekek) további különleges előírásokra (egyúttal azok következetes betartatására) van szükség.
Kiindulásképpen megállapítható, hogy az egyes alapvető jogok, így az emberi méltósághoz való alapvető jogból levezethető egészségügyi önrendelkezési jog, az Eütv. II. fejezetében rögzített egyes betegjogok érvényesülésének egyik elsődleges feltétele a kikényszeríthetőség megléte: az egyéni jogsérelem esetén a jogosult (az egészségügyi ellátást igénybe vevő személy) az őt ért sérelem orvoslását, ügyének érdemi kivizsgálását a megfelelő jogérvényesítési fórumok előtt kezdeményezheti. A betegek jogainak védelmével kapcsolatosan szükséges, de nem elégséges feltétel tehát egy külön törvényi katalógusban deklarálni az egyes jogosultságokat, ezzel együtt biztosítani kell a megfelelő általános és – adott esetben – speciális jogvédő intézmények felállítását és működtetését.
A magas színvonalú egészségügyi ellátásnak ma nem csak a gyógyítási folyamat, hanem a betegek jogainak érvényesülése is alapvető eleme, a megfelelő, pártatlan, különösen magától az egészségügyi ellátást nyújtó intézménytől független jogérvényesítési fórumok, valamint kiszámítható jogérvényesítési eljárások megléte pedig nemcsak a betegek, hanem valamennyi szereplő, az egész társadalom közös érdeke. Az egyébként magánjogi jellegű orvos-beteg kapcsolat tekintetében a betegség, mint állapot – ahogyan arra már utaltam – a beteg számára egy, a jogi szabályozás által is kezelendő egyenlőtlen és kiszolgáltatott, aszimmetrikus jogi (és információs) helyzetet eredményez. Ilyen körülmények között a beteg még utólag sem képes minden esetben érvényt szerezni az őt a törvény szerint is megillető alapjogoknak, garanciális szabályok betartásának.42
A betegek jogainak érvényesülését, mint az Alkotmányból és az Eütv. II. fejezetéből következő követelményt illetően nem hagyható figyelmen kívül, hogy a pártatlanság, mint alapkövetelmény mellett jellemzően speciális szakértelemre is szükség van a panaszbeadványok elbírálásához, az orvosszakmai döntések indokoltságának megítéléséhez: ahhoz, hogy a kifogásolt ellátással, kezeléssel kapcsolatban történt-e bármilyen mulasztás az orvos részéről, az egészségügyi intézmény maga az előírt kötelezettségeit teljesítette-e (például, hogy minden a „beteg érdekében” történt-e). 
Az Eütv. 28. §-a szerint – külön kötelezettségként – a betegek jogairól, egyben azok érvényesíthetőségéről való tájékoztatás az egészségügyi szolgáltatókat terheli. A hatályos magyar jogszabályok a következő, a betegek jogainak érvényesítésére szolgáló fórumokat és eljárásokat nevesítik
1)	A beteg jogainak érvényesítésével kapcsolatban az Eütv. 29. §-a rögzíti, hogy a beteg jogosult az egészségügyi ellátással kapcsolatban az egészségügyi szolgáltatónál, illetve fenntartójánál panaszt tenni, az egészségügyi szolgáltató, illetve a fenntartó pedig köteles a panaszt kivizsgálni, és ennek eredményéről a beteget a lehető legrövidebb időn belül, de legfeljebb harminc munkanapon belül írásban tájékoztatni, a kivizsgálásra vonatkozó részletes szabályokat az egészségügyi szolgáltató belső szabályzata tartalmazza. Az Eütv. 29. § (2) bekezdése kimondja azt is, hogy a panaszjog gyakorlása nem érinti a betegnek azon jogát, hogy a külön jogszabályokban meghatározottak szerint – a panasz kivizsgálása érdekében – más szervekhez forduljon. Egyértelmű, hogy a szolgáltató és a fenntartó vonatkozásában nem érvényesül a függetlenség és pártatlanság követelménye, vagyis önmagában semmiképp sem elégséges ennek a panasztétel útnak a biztosítása. Lényeges ugyanakkor, hogy – amennyiben annak jogosságát elismeri, az egészségügyi szolgáltató, illetve fenntartó a panasz alapján maga is képes lehet helyben számos jogsérelmet viszonylag gyorsan orvosolni. A jogintézmény jól kiegészíthet egy szilárd lábakon álló, működő fórumrendszert.
2)	Ugyancsak maga az Eütv. rendelkezik a betegjogi képviselő jogintézményéről (30-33. §). A betegjogi képviselő alapfeladata, hogy ellássa a betegek e törvényben meghatározott jogainak védelmét, és segítse őket e jogaik megismerésében és érvényesítésében. Segíti a beteget az egészségügyi dokumentációhoz való hozzájutásban, panaszok megfogalmazásában, továbbá – a beteg írásbeli meghatalmazása alapján – panaszt tehet az egészségügyi szolgáltató vezetőjénél, fenntartójánál, eljárhat az arra hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóságnál, és ennek során képviselheti a beteget. A betegjogi képviselő kötelezettsége, hogy az észlelt jogsértő gyakorlatra és egyéb hiányosságokra felhívja a szolgáltató vezetőjének, illetve fenntartójának a figyelmét, valamint azok megszüntetésére javaslatot tegyen, ennek eredménytelensége esetén pedig jogosult az illetékes szervhez, illetve személyhez fordulni. A vizsgálati jogkörrel kapcsolatban az Eütv. meghatározza, hogy – az ellátás zavartalanságát nem veszélyeztetve – a betegjogi képviselő jogosult az egészségügyi szolgáltató működési területére belépni, a vonatkozó iratokba betekinteni, valamint az egészségügyben dolgozókhoz kérdést intézni. 
A betegjogi képviselő rendelkezik a szakkérdések megítéléséhez szükséges megfelelő szakértelemmel, ugyanakkor szerepe a tájékoztatásra, közvetítésre, képviseletre és javaslattételre terjed ki, azaz – helyzeténél fogva eleve – nem közvetlenül a jogsérelem orvoslására, nincs döntéshozatali jogköre, hatósági vagy más jogosítványai. A jogintézmény megléte az aszimmetrikus jogi (különösen pedig az információs) helyzet oldása érdekében elengedhetetlen, ugyanakkor csak kiegészíti, és nem váltja ki önmagában a döntéshozatalra jogosult szervet. A többpilléres fórumrendszeren belül a betegjogi képviselők jogállásával, jogi helyzetével a jelentés következő (3.) pontjában foglalkoztam részletesebben.

3)	Az Alkotmány 70/K. §-a szerint az alapvető jogok megsértése miatt keletkezett igények, továbbá a kötelességek teljesítésével kapcsolatban hozott állami döntések elleni kifogások bíróság előtt érvényesíthetők. A betegek jogaival, az egészségügyi ellátással kapcsolatos sérelmek orvoslásával összefüggésben is alapvető és elsődleges a bírósági igényérvényesítés lehetősége: ma személyiségi jogsérelemre hivatkozva a beteg, az egészségügyi szolgáltatást igénybe vevő személy polgári pert indíthat.43 A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 76. §-a alapján a személyhez fűződő jogok sérelmét jelenti különösen az egyenlő bánásmód követelményének megsértése, a lelkiismereti szabadság sérelme és a személyes szabadság jogellenes korlátozása, a testi épség, az egészség, valamint a becsület és az emberi méltóság megsértése. A Ptk. 84. § (1) bekezdése szerint pedig azt, akit személyhez fűződő jogában megsértenek, az eset körülményeihez képest polgári jogi igényeket támaszthat, így például követelheti a jogsértés megtörténtének bírósági megállapítását, illetve kártérítést követelhet a polgári jogi felelősség szabályai szerint.
Az egészségügyi szolgáltatóval szemben indítható polgári, személyiségi jogi (kártérítési) per ugyanakkor a legtöbb sérelmet szenvedett személy számára hosszadalmas és drága (orvosszakértői és más szakvélemények beszerzése és bemutatása), a bírósági eljárás során a sérelmet szenvedő félnek kell bizonyítania a jogsértés megtörténtét (kártérítés esetében az ok-okozati összefüggést, a kár mértékét). A szakértői vélemények elvben biztosítják, hogy az eljáró bíróságok megalapozott döntéseket hozzanak, ugyanakkor az eljárási pozícióból kifolyólag az említett aszimmetrikus jogi helyzet a polgári peres eljárásban nem feltétlenül áll a helyére: látszólag a feltételezett jogsértést elkövető egészségügyi szolgáltató jóval előnyösebb helyzetben van. Nem mellékesen, az elhúzódó pereskedés nemcsak a beteg, hanem egészségügyi szolgáltató számára sem tekinthető előnyösnek. A bírósági igényérvényesítés nem szolgálja a jogsérelmek jövőbeli megelőzését sem, ma egyértelműen az a tendencia, hogy a felek számára peren kívüli megoldási lehetőségeket biztosít a törvényalkotó.44

4)	Nem hagyható figyelmen kívül, hogy az alapvető jogok védelmére hivatott általános ombudsman, illetve az adatvédelmi biztos intézménye (pl. az egészségügyi adatok kezelésével összefüggésben) a bíróságok mellett ugyancsak alkalmas lehet a betegek jogainak érvényesülésével kapcsolatos panaszok kivizsgálására, az alapvető joggal, így például az emberi méltósághoz való és az egészségügyi önrendelkezési joggal összefüggő visszásság megállapítására és adott esetben intézkedések megtételére. Jelen pillanatban ugyanakkor az állampolgári jogok országgyűlési biztosa, illetve irodájának munkatársai nem rendelkeznek sem olyan speciális szakértelemmel, létszámmal, sem pedig olyan jogosítványokkal, amelyek révén az egészségügyi szolgáltatókkal kapcsolatos tömegesen érkező panaszok hatékony kezelését lehetővé tenné, erre külön törvény sem hatalmazza fel a biztost (szemben pl. a gyermekjogok védelmével). Meg kell jegyezni azt is, hogy az ombudsman-típusú jogvédő intézmények – ugyancsak a jellegüknél fogva, egyébként helyesen – jellemzően nem rendelkeznek ügydöntő, hatósági eszközökkel, ezért ezen a területen inkább kiegészítő jellegű jogvédelmet képesek nyújtani a hozzájuk forduló panaszosok számára.

A fent megfogalmazottakból levonható az a következtetés, hogy a betegek jogainak valódi érvényesülése, kikényszeríthetősége érdekében szükséges olyan, hatósági jogkörrel rendelkező, pártatlan, független jogállású, a jogon túl speciális szakértelemmel is rendelkező, nem-bírósági típusú intézmények felállítása és működtetése, amelyek kivizsgálják a hozzájuk forduló személyek egyéni panaszait, és amelyek döntése bíróság előtt is megtámadható. A már többször emlegetett aszimmetrikus jogi helyzet helyreállítása, kiegyensúlyozása érdekében a betegek jogainak területén autonóm jellegű, hatósági típusú alapjogvédő intézményekre van szükség. A jogérvényesítési rendszer további lényeges elemei, pillérei: a bírósági igényérvényesítés, valamint kiegészítő jelleggel az egyes ombudsmanok, a betegjogi képviselők, illetve a szolgáltatóhoz, fenntartóhoz benyújtható panasz intézménye.
A kormányhivatalként működő Egészségbiztosítási Felügyelet feladat-, és hatáskörét, eljárási lehetőségeit a 2010 szeptemberében hatályon kívül helyezett Ebftv. szabályozta. A Felügyelet feladataként határozta meg a törvény a biztosítottak biztosítási jogviszony során igénybe vett egészségügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos panaszait és bejelentéseit. Az Ebftv. alapján a Felügyelet hatósági eljárására a Ket. rendelkezéseit kellett alkalmazni azzal, hogy a Felügyelet döntése ellen közigazgatási eljárás keretében fellebbezésnek nincs helye, azt felügyeleti jogkörben megváltoztatni vagy megsemmisíteni nem lehet. A Felügyelet hatósági döntéseivel (határozataival, illetve végzéseivel) szemben bírósági felülvizsgálatot lehetett kérni, az eljáró bíróság a határozatot meg is változtathatta. Az Ebftv. határozta meg a Felügyelet vizsgálati, intézkedési lehetőségeit, többek között lehetővé tette a Felügyelet számára az egészségügyi szolgáltatók kötelezettség-teljesítésének felügyeletét, pénzbírság kiszabását, továbbá, hogy a honlapján közzétegye az egészségügyi szolgáltatók működésével kapcsolatban lefolytatott vizsgálatának eredményeit és intézkedéseit.
A Felügyelet megszüntetését követően, 2011. január 1-étől az érintett személyek a betegjogok megsértésével kapcsolatos, az egészségügyi szolgáltató valamely eljárását, döntését vagy mulasztását kifogásoló panaszukat a szolgáltató székhelye szerint illetékes megyei népegészségügyi szakigazgatási szervhez nyújthatják be. A megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek – ahogyan a már korábban elemzett átvett panaszok esetében történt – a kérelmeket közérdekű bejelentésként kezelik és a Ptv. 141-143. §-a alapján „járnak el” ezekkel kapcsolatban. Az általános jellegű petíciós jog gyakorlása ugyanakkor funkcióját tekintve az Alkotmánybíróság szerint sem minősül jogorvoslatnak45, az állami szerveket ugyanis ennek keretében csak válaszadási, tájékoztatási kötelezettség terheli, a panaszt elbírálja, de annak alapján az eljárás lefolytatását mindenkor mérlegelheti. 
Jelen pillanatban – ahogyan az egészségügyi államtitkár válaszlevelében is fogalmazott – „végső soron” sor kerülhet közigazgatási hatósági eljárás lefolytatására, de ez kizárólag a megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv döntésén múlik. Valóban igaz az, hogy ezek a szervek jogosultak hatósági jellegű szakfelügyeleti eljárás lefolytatására, illetve lehetőségük van egészségügyi bírság kiszabására is, de ez több okból sem tekinthető elégségesnek. A Ptv. alapján zajló „eljárásban” a panaszos bejelentőnek minősül, nincs ügyféli jogállása, az eljáró szerv „meghallgathatja”, de erre nem köteles, az ügy pedig egy tájékoztató levéllel, nem pedig bíróság előtt is megtámadható határozattal, végzéssel zárul. 
Az egészségügyi szolgáltatást igénybe vevő személyek számára jelenleg is fennálló petíciós jog álláspontom szerint nem alkalmas arra, hogy kiváltsa vagy pótolja a korábban működő hatósági jogvédelmi mechanizmust: az eljárási garanciák és jogorvoslat hiányában a megyei szakigazgatási szervek „mazsolázhatnak” a panaszok közt, egyes ügyekben – különösebb indokolás nélkül – szakfelügyeleti eljárást folytathatnak le, míg másokban nem, ami az önkényes és kiszámíthatatlan jogalkalmazás veszélyét is felveti. Nem értek egyet az egészségügyért felelős államtitkár azon megállapításával, miszerint az egészségügyi szolgáltatást igénybe vevő személyek jogainak védelme e jogintézmények működtetésével megoldott és biztosítható. Jelen átfogó vizsgálatom keretében, de különösen az AJB-701/2010. számú jelentésemben ismertetett panasz arra engednek következtetni továbbá, hogy az egészségügyi államigazgatási szervek eltérő szemléletmóddal és eltérő jogi mérce szerint kezelik a hozzájuk beérkezett panaszokat, eljárásuk során – amikor ezekre sor került – rendre „bagatellizálják” az Eütv.-ben rögzített jogok és garanciális szabályok megsértését, illetve a jogsértés elismerése esetén semmilyen jogkövetkezmény alkalmazására nem kerül sor.
Mindezek alapján megállapítom, hogy jelen pillanatban a betegek jogainak hatósági védelme sem formailag, sem tartalmilag nem megoldott, a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek a betegjogi aspektusú, valamennyi egészségügyi szolgáltató elleni panaszt, kérelmet közérdekű bejelentésként kezelik, és ennek megfelelően is bírálják el. A jogalkotói mulasztás folytán kialakult jogi helyzet a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, továbbá az egészségügyi szolgáltatás, ellátás során bekövetkezett jogsérelmeket elszenvedő panaszosok emberi méltósághoz való jogával, egészségügyi önrendelkezési jogával, tisztességes eljáráshoz, valamint jogorvoslathoz való jogával összefüggő visszásságot okoz, a jogsérelem közvetlen veszélyét idézi elő.
Ismételten hangsúlyozni kívánom, hogy alapjogi, alkotmányossági szempontból nem az Egészségbiztosítási Felügyelet megszüntetése kifogásolandó. A mindenkori törvényalkotó szabadsága eldönteni, hogy egy az Alkotmányból eredő, garanciális jelentőségű törvényben előírt jogvédelmi funkció gyakorlását milyen szervezeti keretekben kívánja ellátni. A betegjogi jogsérelemmel összefüggő kérelmek kezelése, éppen e jogok jellegéből, a jogsérelmet szenvedők jogi helyzetéből adódóan ugyanakkor megköveteli egy egymásra épülő, többpilléres jogvédelmi rendszer működtetését, amelyből ma már – álláspontom szerint – nem hiányozhat a hatósági típusú, független és speciális szakértelemmel rendelkező jogvédő fórum, amelynek döntéseivel szemben bírósághoz lehet fordulni. Jellemzően nem alkotmányos szintű, jelentőségű kérdés, hogy ezt a törvényalkotó egy új intézmény kialakításával, vagy egy már meglévő intézmény bővítésével tesz ennek a követelménynek eleget, ugyanakkor vizsgálandó lehet, hogy az adott intézmény képes-e megfelelő hatékonysággal biztosítani a rá bízott alapjogok védelmét, érvényesülését vagy sem. 
Az alapjogvédő feladat minimalizálása, az egyes alapjogok védelme során már elért és biztosított védelmi szinttől történő jelentős, markáns visszalépés csak igen kivételes körülmények között fogadható el, ilyen indokot azonban jelenlegi vizsgálatom nem tárt fel.46

3. A betegjogi képviselők helyzete
A betegjogi képviselők intézményének, mint jogvédelmi pillérnek – ahogyan már az előző pontban jeleztem – kiemelt fontossága van a betegjogok gyakorlati érvényesülése, különös tekintettel a betegek jogairól, valamint az egyes jogérvényesítési lehetőségeiről való tájékoztatás szempontjából: ezt mutatja, hogy a legfontosabb keretszabályokat maga az Eütv. – jelenleg is hatályos – II. fejezete tartalmazza. 
A betegjogi képviselőket pályázat során választják ki, 2000-től az ÁNTSZ megyei intézeteivel álltak munkavégzésre irányuló jogviszonyban. A betegjogi képviselők önállóan végzik munkájukat, tevékenységüket az Országos Tisztifőorvosi Hivatal által létrehozott Betegjogi Koordinátori Tanács irányította és ellenőrizte. Végül a betegjogi, az ellátottjogi, és a gyermekjogi képviselők működésének feltételeiről szóló 1/2004. (I. 5.) ESZCSM rendelet teremtette meg a betegjogi jogvédő tevékenység jogi alapját. 2004. április 1-től az ÁNTSZ intézményeitől átvett 45 fő betegjogi képviselő a Betegjogi, Ellátottjogi és Gyermekjogi Közalapítvány (a továbbiakban: Közalapítvány) alkalmazásában folytatta munkáját. A Közalapítvány az ÁNTSZ-el és az Egészségbiztosítási Felügyelettel együttműködve számos gyakorlati jellegű kérdést, illetve jogértelmezési bizonytalanságot tudott tisztázni, orvosolni.
Az átfogó vizsgálat megindítását követően értesültem arról, hogy a 1316/2010. (XII. 27.) Korm. határozat a Közalapítványt 2011. április 30-ai határidővel megszüntette. A kormányhatározatban a Kormány a nemzeti erőforrás minisztert bízta meg a Közalapítvány működése feletti szakmai felügyelet gyakorlásával. A rendelkezésre álló információk alapján a megszüntetendő Közalapítvány betegjogi jogvédelmi feladatait, így a betegjogi képviselői rendszer működtetését, a betegjogi képviselők foglalkoztatását az NRSZH veszi át. A Nemzeti Rehabilitációs és Szociális Hivatalról, valamint eljárásának részletes szabályairól szóló 331/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet azonban 2011. április 30-áig nem módosították, az jelenleg sem szól a betegjogi képviseleti rendszerrel kapcsolatos feladatokról. A betegjogi, az ellátottjogi, és a gyermekjogi képviselők működésének feltételeiről szóló 1/2004. (I. 5.) ESZCSM rendelet szövege is csupán annyiban módosult, hogy a betegjogi képviselő immár a megyei, fővárosi kormányhivatal népegészségügyi szakigazgatási szervével tart kapcsolatot.
A vizsgálat kiterjesztését az is indokolta, hogy világos szabályozás hiányában, a Közalapítvány megszüntetése és más intézkedések nyomán bizonytalanná válhat a betegjogi képviselők jogállása, független szakmai működésük jogi és anyagi garanciái. További kérdéseket vetett fel az a tény, hogy – az egészségügyért felelős államtitkár tájékoztatása alapján – az „alapjogvédelmi feladat ellátása”, ezen belül pedig a betegjogi képviselők felügyelete, a betegjogi képviselői rendszer működtetése igazgatási okokból a nemzeti erőforrás szaktárcán belül a szociális, család- és ifjúságügyért felelős államtitkárhoz került.
Az államtitkárság Jogi Főosztálytól kapott tájékoztatás szerint az NRSZH szervezetén belül kialakított és működő, önálló Jogvédelmi Főosztály elsődleges feladata a betegjogi képviselők tevékenységének koordinálása. A kapcsolódó jogszabályok tervezett, konkrét módosításáról ugyanakkor a jelentésem kiadásáig nem kaptam tájékoztatást, azaz a betegjogi képviseleti intézmény, illetve ezzel kapcsolatban az egyes betegjogi képviselők jogi helyzete – a szabályozás szintjén – jelenleg is bizonytalan.
A garanciális jelentőségű betegjogi képviseleti intézmény működésével kapcsolatban kialakult jogi helyzet a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, továbbá az egészségügyi szolgáltatás, ellátás során bekövetkezett jogsérelmeket elszenvedő panaszosok emberi méltósághoz való jogával, egészségügyi önrendelkezési jogával, összefüggő visszásságot okoz, illetve a jogsérelem közvetlen veszélyét idézi elő.

Intézkedéseim
I.	A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében, figyelemmel a jelentésemben kialakított szempontrendszerre, az Obtv. 25.§-a alapján felkérem a nemzeti erőforrás minisztert, hogy – a közigazgatási és igazságügyi miniszterrel együttműködésben – 
1)	a vonatkozó törvényi rendelkezések módosításának kezdeményezésével, teremtse meg annak a lehetőségét, hogy valamennyi, az Egészségbiztosítási Felügyelet által 2010. szeptember 26-ig le nem zárt, a részleges jogutódlás során átvett ügyben az egyes panaszokban jelzett jogsérelmeket illetően az illetékes megyei népegészségügyi szakigazgatási hivatalok a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) rendelkezései alapján, bírósági úton megtámadható közigazgatási határozat formájában dönthessenek;
2)	a vonatkozó törvényi rendelkezések megfelelő, utólagos módosításának kezdeményezésével, illetve a további szükséges intézkedések megtételével biztosítsa a jogutódlást az Egészségbiztosítási Felügyelet határozatainak felülvizsgálata érdekében indult bírósági perek esetében is;
3)	a betegek jogainak védelme, az e jogokat sértő eljárások, döntések és mulasztások érdemi orvosolhatóságának biztosítása érdekében a rendeleti szabályozás módosításával, kiegészítésével, továbbá – szükség szerint – a vonatkozó kormányrendeleti, valamint törvényi szabályozás módosításának kezdeményezésével teremtse meg azt, hogy az egyéni betegjogi panaszokat egy olyan független, hatósági jogosítványokkal és speciális szakértelemmel rendelkező jogvédő fórum bírálja el közigazgatási eljárás során, amelynek döntéseivel szemben a bírósághoz fordulás lehetősége is biztosított;
4)	a Betegjogi, Ellátottjogi és Gyermekjogi Közalapítvány 2010. április 30-ai jelzett megszüntetése után a vonatkozó jogszabályok mielőbbi módosításával teremtse meg a betegjogi képviselői rendszer működésével összefüggő szakmai és jogi koordinációs feladatok ellátásának világos jogi, finanszírozási kereteit – a „Semmelweis Terv”-ben kidolgozott javaslatnak megfelelően – egy országosan illetékes központi hivatal felállításával.
II.	A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása és megelőzése, valamint az országosan egységes jogalkalmazás érdekében, az Obtv. 20. §-a alapján felkérem az országos tiszti főorvost, intézkedjen annak érdekében, hogy
1)	az irányítása alá tartozó szervek eljárásával összefüggésben észlelt jogalkotói mulasztás esetén minden esetben a területért felelős szaktárca tájékoztatását követően, annak iránymutatása alapján járjon el;
2)	a betegjogi panaszok kivizsgálása a jogszabályoknak – különösen az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény II. fejezetében rögzítetteknek – megfelelően, az egészségügyi szolgáltatókra vonatkozó normák betartásának érdemi, nem pedig kizárólag formális ellenőrzésével történjen;

Budapest, 2011. április 27.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 A nemzetközi és a magyar szakirodalom a „betegjogok” terminológia helyett alkalmazza a „páciensjogok” (patient's rights) kategóriáját, mivel utóbbi pontosabb, a tükörfordítás helyett tartalmilag jobban mutatja e jogok jellegét. A magyar jogi szabályozás és – ennek nyomán – a jogalkalmazói gyakorlat is főként a „betegjogok” elnevezést használja, így az ombudsmani jelentés a hivatkozások során részben ezt, részben pedig ahol lehet a precízebb „betegek jogai” terminológiát követi. A terminológiai kérdésekkel kapcsolatban lásd különösen Sándor Judit: A betegek jogainak kodifikálásáról. Fundamentum 1997. 1. sz. 88. o.
2 Az említett Ket. 31. § (1) bekezdés g) pontja úgy rendelkezik, hogy a hatóság az eljárást megszünteti, ha jogszabályváltozás miatt az ügy elbírálása a továbbiakban már nem hatósági hatáskörbe tartozik.
3 Vö. OBH 6501/2001 számú jelentés
4 Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig közérdekűségi tesztet.
5 34/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 177, 182.
6 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.
7 56/1991. (XI. 8.) AB határozat, ABH 1991, 454., 456.
8 Vö. Jakab András (szerk.): Az Alkotmány kommentárja I. Századvég Kiadó, Budapest, 2009. 164. o.
9 75/1995. (XI. 21.) AB határozat, ABH 1995, 376, 383.
10 315/E/2003. AB határozat, ABK 2003. október, 741, 743.
11 11/1992. (III. 5.) AB határozat, ABH 1992, 77, 84-85.; 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, ABH 1998, 372, 376-377.; 5/1999. (III. 31.) AB határozat, ABH 1999, 75, 88-89.; 422/B/1999. AB határozat, ABH 2004, 1316, 1320, 1322.
12 Vö. 5/1992. (I. 30.) AB határozat, 22/1995. (III. 31.) AB határozat.
13 Vö. 23/1998. (VI. 9.) AB határozat, 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, 19/1999. (VI. 25.) AB határozat.
14 64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 
15 8/1990. (IV. 23.) AB határozat, ABH 1990, 44-45.
16 36/2000. (X. 27.) AB határozat.
17 Az Alkotmánybíróság megítélése szerint az egészségügyi ellátás során szükséges beavatkozásokba való beleegyezés, illetve annak visszautasítása a személyiségi jogok gyakorlásától elválaszthatatlan. Lásd 36/2000. (X. 27.) AB határozat.
18 Az egészséghez való joggal kapcsolatos gyakorlatot összegzi a 109/2008. (IX. 26.) AB határozat.
19 56/1995. (IX. 15.) AB határozat, ABH 1995, 260, 270., 37/2000. (X. 31.) AB határozat, ABH 2000, 293, 297.
20 Az Alkotmánybíróság szerint „az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás sokféleképpen szervezhető meg. Az Alkotmányból eredően senkinek sincs alanyi joga egy meghatározott szervezési módra. Másrészt nincs alkotmányos ismérv arra, hogy a rendszer önmagában mennyiben alkalmas a biztosításon alapuló betegellátáshoz való jogosultságok teljesítését garantálni. Ezért a rendszer alkotmányellenessége csak olyan szélső esetben állapítható meg, ha egyértelmű, hogy a rendszer eleve alkalmatlan az államot terhelő kötelezettségek alkotmányosan még elfogadható minimumának teljesítésére.” ABH 1996, 173, 188-189.
21 OBH 3155/2002. számú jelentés.
22 Lásd OBH 2464/2007, AJB 3536/2009. számú ügyek.
23 Lásd: Molnár Angéla: A magyar betegjogi szabályozás a nemzetközi rendelkezések tükrében. LEGAL ARTIS MEDICINAE 2001; 11. (8-9): 597-610. o. http://www.lam.hu/folyoiratok/lam/0108/16.htm 
24 Lásd: http://www.szoszolo.hu/06tanulmanyaink/230514.betegjogok_europaban.htm Fábián Titusz: Betegjogok Európában:
25 Lásd Jenei Ilona: A betegjogok érvényesítésének intézményei, nemzetközi kitekintés. LEGE ARTIS MEDICINAE 1997; (7-8): 521-522. o.
26 http://infodoc.inserm.fr/ethique/Ethique.nsf/0/901e922bf0f1db42c12566ac00493be8?OpenDocument
27 Jenei Ilona: A betegjogok érvényesítésének intézményei, nemzetközi kitekintés. LEGE ARTIS MEDICINAE 1997; (7-8): 521-522. 
28 The Universal Declaration of Human Rights (1948); The International Convenant on Civil and Political Rights (1966); The International Convenant on Economic, Social and Cultural Rights (1966); The European Convention on Human Rights and Fundamental Freedoms (1950); The European Social Charter (1961).
29 Fábián Titusz: Betegjogok Európában.
30 Az Európai Unió Alapjogi Chartájának szövegét Magyarországon az Európai Unióról szóló szerződés és az Európai Közösséget létrehozó szerződés módosításáról szóló lisszaboni szerződés kihirdetéséről szóló 2007. évi CLXVIII. törvény 2. számú melléklete hirdette ki.
31 Elérhető: http://tasz.hu/files/tasz/imce/A_Eur__pai_Betegjogi_Karta.doc 
32 Elérhető: http://eur-lex.europa.eu/hu/treaties/dat/32007X1214/htm/C2007303HU.01000101.htm 
33 Lásd TASZ: A betegjogok Európában. 18. o. 
34 Magyarországon kihirdette a 2002. évi VI. törvény.
35 Hangsúlyozandó, hogy a jogi szabályozás alapjogi aspektusú, mögöttes jellegű vizsgálatára, valamint jogszabályokkal összefüggő intézkedések megfogalmazására az Obtv. 25. §-a teremt lehetőséget az ombudsman számára.
36 Az Egészségbiztosítási Felügyelet megszüntetésével összefüggésben egyes kormányrendeletek módosításáról szóló 225/2010. (VIII. 12.) Korm. rendelet, valamint az Egészségbiztosítási Felügyelet megszüntetésével összefüggésben egyes miniszteri rendeletek módosításáról szóló 4/2010. (VIII. 12.) NEFMI rendelet.
37 A feladatátadással és feladatátvétellel kapcsolatos alapjogi-alkotmányossági aspektusú ombudsmani megállapításokkal kapcsolatban lásd az OBH-1576/2008. számú jelentést.
38 Bár hatásköröm a kérdésre nem terjed ki, megjegyzendő, hogy az átmeneti rendelkezések nem rendezték azt sem, hogy a már zajló peres eljárásokban ki képviseli a megszüntetett Felügyeletet a bíróság előtt.
39 Vö. Jakab András (szerk.): Az Alkotmány kommentárja II. Századvég Kiadó, Budapest, 2009. 1926-1927. o.
40 Lásd legutóbb: 368/B/2005. AB határozat (kihirdetve: 2011. április 11.)
41 Vö. Sándor Judit: Gyógyítás és ítélkezés. Orvosi „műhiba-perek” Magyarországon. Budapest, 1997, Medicina Könyvkiadó Rt. 125. o.
42 Ez a problémakör hosszú ideje ismert, lásd részletesebben: Dr. Kovács József: A modern orvosi etika alapjai. Bevezetés a bioetikába. Budapest, 1999, Medicina Könyvkiadó Rt. 576-579. o.
43 Az Alkotmánybíróság megítélése szerint az egészségügyi ellátás során szükséges beavatkozásokba való beleegyezés, illetve annak visszautasítása a személyiségi jogok gyakorlásától elválaszthatatlan
44 Az Eütv. 34. § (1) bekezdése ennek szellemében rendelkezik például a közvetítői tanácsról: a beteg és az egészségügyi szolgáltató között felmerülő jogviták peren kívüli megoldására a felek együttesen kezdeményezhetik a jogvita közvetítői eljárás keretében történő rendezését.
45 Vö. 987/B/1990. AB határozat, ABH 1991, 527., 528-530.
46 A betegjogok érvényesülésének hazai helyzetével kapcsolatban lásd a következő európai szintű felmérés eredményeit: http://www.activecitizenship.net/content/view/331/179/