Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 536/2011. számú ügyben

Előadó: dr. Zemplényi Adrienne
dr. Kozicz Ágnes
Az eljárás megindítása
2008-ban több évre szóló alapjogi projektet indítottam a gyermekek jogai érvényesülésének feltárása, a felmerült visszásságok feltérképezése, és e jogok elősegítése céljából az élet minden területén. A projekt fő iránya 2011-ben a gyermekek lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának megvalósulásának vizsgálata volt. Ennek keretében áttekintettem az iskola-egészségügy helyzetét, szabályozási kereteit is. Elsősorban arra voltam kíváncsi, hogy a tanköteles gyermekek, a 6 és 18 év közötti diákok számára a jogszabályban előírtaknak megfelelően biztosítják-e az iskolaorvosi-, fogorvosi, iskolapszichológusi valamint védőnői ellátást.
Mindezekre tekintettel az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban: Obtv.) 16. § (2) bekezdése értelmében hivatalból, átfogó vizsgálatot indítottam, különös figyelemmel a gyermekek Alkotmányban deklarált védelemhez és gondoskodáshoz, valamint a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogára.
Vizsgálatom eredményes befejezése érdekében az Obtv. 18. § (2) bekezdése alapján megkerestem: 
-	a Nemzeti Erőforrás Minisztériumot, 
-	az országos vezető védőnőt (ÁNTSZ Országos Tisztifőorvosi Hivatal, Védőnői Szakfelügyeleti Osztálya),
-	az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Finanszírozási Főosztályát,
-	az ország különböző területén működő általános- és középiskolákat,
-	azok fenntartóit, a megyei és települési önkormányzatokat,
-	a Fodor József Iskola-egészségügyi Társaságot,
-	a Magyar Pszichológiai Társaságot
-	a Nagycsaládosok Országos Egyesületét,
akiktől konkrét kérdések vonatkozásában kértem tájékoztatást.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek
-	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”);
-	az állam alapjogvédelmi kötelezettsége: (Alkotmány 8. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása az állam elsőrendű kötelessége.”);
-	a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga (Alkotmány 67. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.”);
-	az egyenlő bánásmód követelménye (Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”);
-	a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alkotmány 70/D. § (1) és (2) bekezdés: „A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.”);

Alkalmazott jogszabályok
-	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 
-	A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (Ötv.)
-	A közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény (Kt.)
-	A Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény (Magyarországon kihirdette az 1991. évi LXIV. törvény)
-	Az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet
-	Az egészségügyi szolgáltatók Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részleteiről szóló 43/1999 (III.) Kormányrendelet
-	A nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet
-	Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX.3.) NM rendelet
-	A területi védőnői ellátásról szóló 49/2004. (V.21.) ESzCsM rendelet
-	A pedagógiai szakszolgálatokról szóló 4/2010 (I.19.) OKM rendelet
-	A háziorvosi, házi gyermekorvosi és fogorvosi tevékenységről szóló 4/2000 (II.25.) EüM rendelet
-	A kötelező egészségbiztosítás keretében igénybe vehető betegségek megelőzését és korai felismerését szolgáló egészségügyi szolgáltatásokról és a szűrővizsgálatok igazolásáról szóló 51/1997. (XII. 18.) NM rendelet

A vizsgálat módszere
A jelenleg hatályos szabályozás szerint az iskolai-egészségügyi ellátást a 3-18 éves korosztály, valamint a 18 év feletti, nappali rendszerű iskolai képzésben részt vevők számára, valamennyi oktatási-nevelési intézményben biztosítani kell.1 Ez azt jelenti, hogy az ország minden óvodájának, általános-, és középiskolájának – az oktatási-nevelési feladatai mellett – ezt a speciális, elsősorban a gyógyításra, megelőzésre hangsúlyt tevő egészségügyi ellátást is nyújtania kell. Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár által készített statisztikai felmérés szerint 2011-ben részmunkaidős iskolaorvosi feladatok ellátására 7220 intézmény, míg teljes munkaidős iskolaorvosi feladatok ellátására 1058 intézmény kötött finanszírozási szerződést, azaz az ellátásra kötelezettek száma igen jelentős.
Ugyanakkor az oktatás területén az intézményrendszer rendkívül széttagolt. Az egyes intézmények különböző – állami, önkormányzati, egyházi – fenntartásúak, illetve (kizárólag iskola-egészségügyi szempontból) eltérő feladatoknak – szűrővizsgálatok, kötelező védőoltások, stb. – kell megfelelnie egy óvodának, mint egy középiskolának vagy szakiskolának.  Vizsgálatom eredményes lefolytatása és a megkeresett szervek válaszainak összehasonlíthatósága érdekében ezért eljárásomat kizárólag az iskoláskorú gyermekek (6-18 éves) iskola-egészségügyi ellátásának vizsgálatára terjesztettem ki. 
Mivel nem volt lehetőségem arra, hogy valamennyi intézménytől tájékoztatást kérjek, így – az ellátásra kötelezett intézmények közül – három, az ország különböző területén lévő, eltérő „adottságú” megyéjében – Békés, Nógrád, Zala megyében –, illetve a fővárosban működő oktatási intézmények közül kerestem meg általános és középiskolákat (gimnáziumokat és szakiskolákat), összességében 18-t. Minden megyében és a fővárosban is vizsgáltam önkormányzati fenntartású (8), illetve alapítványi (5) és egyházi (5) intézményeket is, annak érdekében, hogy tájékozódhassak arról, hogy a gyermekek számára nyújtott ellátásban van-e különbség attól függően, hogy az egyes intézménynek ki a fenntartója. A megkeresett iskolák közül 3 megyei jogú városban, 3 vidéki kisközségben, 6 vidéki településen, 6 pedig a fővárosban működik. Valamennyi oktatási intézménynek ugyanazokat a kérdéseket tettem fel, ezek összevetésével alakítottam ki megállapításaimat.
Az önkormányzati fenntartású iskolák esetében tájékoztatást kértem a fenntartó önkormányzattól is, illetve – annak érdekében, hogy átfogó képet kapjak az iskola-egészségügyi ellátások területi lefedettségéről, valamint arról, hogy az ország különböző területein élő gyerekek egyenlő eséllyel jutnak-e hozzá ezekhez a szolgáltatásokhoz –, megkerestem a nemzeti erőforrás minisztert is. 
Az iskolák és azok fenntartói válaszai mellett azonban kíváncsi voltam a „másik oldal”, azaz a szolgáltatást nyújtó gyermekorvosok, védőnők, illetve a szülők véleményére is. Ezért megkerestem a Fodor József Iskola-egészségügyi Társaságot, a Magyar Pszichológiai Társaság Iskolapszichológiai Szekcióját, az országos vezető védőnőt, valamint a Nagycsaládosok Országos Egyesületét, akiktől azzal kapcsolatban kértem tájékoztatást, hogy milyen gyakorlati nehézségekbe ütközik az ellátás megfelelő biztosítása, illetve milyennek látják a szülők a gyermekeik számára nyújtott egészségügyi szolgáltatás elérhetőségét, színvonalát. 
Az iskola-egészségügyi ellátás finanszírozásával kapcsolatos kérdésekben az Országos Egészségbiztosítási Pénztár (továbbiakban :OEP) Finanszírozási Osztályától kértem tájékoztatást.

A megállapított tényállás

A nemzeti erőforrás miniszterhez intézett megkeresésemben az iskolai egészségügyi szolgálattal kapcsolatban a következő konkrét kérdésekre vártam választ: 
·	Rendelkezésére áll-e olyan statisztikai adat, felmérés, amely tájékoztatást nyújt a fent említett ellátások területi lefedettségéről, valamint arról hogy az ország különböző területein élő gyerekek egyenlő eséllyel jutnak-e hozzá az iskola-egészségügy szolgáltatásaihoz. (Például egy hátrányos helyzetű kistérségben élő gyermeknek van-e lehetősége iskolapszichológus igénybevételére, vagy ugyanolyan gyakorisággal van-e módja találkozni az iskolaorvossal/védőnővel, mint egy fővárosban élő gyermeknek?)
·	 Az egyes intézmények biztosítani tudják-e a rendelkezésükre álló költségvetési keretből az iskola-egészségügyi ellátási formákat? Amennyiben nem, a minisztérium milyen intézkedésekkel tudja elősegíteni az ellátás biztosítását?
·	Előfordulhat-e, hogy forráshiány miatt a gyermekek nem jutnak hozzá, vagy nem a megfelelő mértékben, illetve gyakorisággal jutnak hozzá a kötelezően előírt ellátásokhoz?
·	Miként valósul meg az ellátások személyi és tárgyi feltételeinek, valamint az ellátást végző szakembereknek az ellenőrzése? Kihez fordulhat a gyermek, illetve szülője, ha valamely ellátás során sérelem éri?
·	A speciális ellátást igénylő gyermekek esetén (pl. cukorbeteg, fogyatékossággal élő gyermekek stb.) van-e lehetőség illetve kötelezettség arra, hogy az iskola-egészségügyi ellátás keretében fokozott figyelemmel kísérjék a gyermek állapotát?
·	Az iskolai erőszak megelőzésével kapcsolatos átfogó vizsgálat eredményeként született OBH 1906/2009. számú jelentésemben tett ajánlásom nyomán történt-e intézkedés az iskolapszichológusi rendszer kialakítására?
·	 A minisztériumhoz, illetve a szakfelügyelethez érkezett-e panasz, vagy bármilyen jelzés az iskola- egészségügyi ellátással kapcsolatban akár a szülők, akár az intézmények részéről?
Megkeresésemre a minisztertől két levelet is kaptam, egyiket az egészségügyért felelős államtitkárság, másikat pedig az oktatásért felelős államtitkárság szakterületén készítették elő. A miniszter hangsúlyozta, hogy a hatályos közoktatási törvényben kiemelt figyelmet kap a megfelelő egészségügyi ellátás, ennek megfelelően a közoktatás intézményeiben – az egyenlő bánásmód követelménye alapján – a gyermekeknek, tanulóknak joguk, hogy azonos feltételek szerint részesüljenek azonos színvonalú ellátásban, bánásmódban.
A válaszok egyes kérdésekre adott rövid tartalmát összegezve, az egyes iskola-egészségügyi ellátási formáknál ismertetem.

1.)	Iskolaorvosok
Az iskolaorvosi feladatokat – lehetőség szerint iskolaegészségtan és ifjúságvédelem szakvizsgával is rendelkező – háziorvos, belgyógyász vagy csecsemő-gyermekgyógyász orvos láthat el. Szakmunkásképző iskolában, szakiskolában és szakközépiskolában tanuló 14 éven felüliek esetében üzemorvosi szakorvosi képesítéssel rendelkező orvos is elláthatja az iskolaorvosi feladatokat.2 Bár a házi (gyermek) orvosi és védőnői szolgálatok – az ellátásra vonatkozó jogszabályok értelmében – az iskolaorvosi-védőnői szolgálattal hasonló, sőt azonos feladatokat látnak el, mégis szükség van az intézményi egészségvédelemre, hiszen az oktatási-nevelési intézmény a család után a második legfontosabb szocializációs színtér. Az intézmény környezete (fizikai és pszichoszociális értelemben is), mindennapi élete, a gyermek napirendje az intézményben, az intézmény által közvetített értékrend és minták meghatározó szerepet töltenek be a gyermek fejlődésében, az egészségének megőrzésében, életmódjának befolyásolásában. Az iskola-egészségügyi ellátást végző team-nek ezért kiemelt feladata, hogy közreműködjön e fontos szocializációs színtér egészségessé formálásában. Ezen ellátási forma további nagy előnye, hogy a tankötelezettség elérésének életkorától gyakorlatilag az egész gyermektársadalom elérhető a számára. A beteg gyermek kiszűrése mellett így a gyermek egészségi állapotának megítélésében is nagy szerepet kap.
Az iskola-egészségügyi team elsősorban preventív feladatokat lát el. Meghatározott osztályokban teljes körű orvosi és érzékszervi szűrővizsgálatokat végez, hogy korán felismerésre kerüljenek olyan betegségek vagy kóros elváltozások, amelyek még nem okoznak panaszokat, vagy nem okoznak olyan súlyosságú panaszokat, hogy azzal a gyermek vagy szülője orvoshoz forduljanak.3
A szűrővizsgálatokat természetesen a háziorvosi rendelőben is el lehet(ne) végezni. Ebben az esetben – az iskola-egészségügyi ellátásról szóló jogszabály 2. § (1) bekezdésébe foglalt – együttműködési kötelezettség alapján javasolt, hogy a háziorvos – amennyiben nem azonos az intézményt ellátó orvossal – értesítse az iskolaorvost a szűrővizsgálat eredményeiről. 
Az iskolaorvosok helyzetével kapcsolatban a Fodor József Iskolaegészségügyi Társaság elnökétől kértem tájékoztatást. Felmérésük szerint jelenleg 3130 részfoglalkozású iskolaorvosi státusz van (háziorvosok, házi gyermekorvosok, egyéb részfoglalkozásúak), amelyből 88-at helyettesítéssel látnak el, s főként az általános iskolások ellátását végzik. Főfoglalkozású iskolaorvosként 242 orvos dolgozik, melyből 48-at helyettesítenek, s ők leginkább a középiskolások ellátásáért felelnek. Az ellátás azonban mennyiségi és minőségi szempontból is nagyon eltérő.
Az ellátás finanszírozásával kapcsolatban az OEP Finanszírozási Osztálya arról tájékoztatott, hogy az iskolaorvosi ellátás finanszírozása a nevelési oktatási intézményekben a tanulók létszáma alapján történik. Részmunkaidőben működő iskolaorvosi szolgálatok esetében havonta 40 Ft/fő a finanszírozási összeg, a teljes munkaidőben működő szolgálatok esetében azonban a finanszírozás lebegő értékű fejkvótával történik. Ennek összegét úgy állapítják meg, hogy a havi finanszírozási keretből először a részmunkaidős szolgálatok díjazása kerül kifizetésre, majd a maradék összeget elosztják az adott hónapban a főállású szolgálatok által ellátandó összlétszámmal. Ez az összeg az elmúlt hónapokban 235 Ft/fő volt. (A főállású iskolaorvosok által ellátott tanulók száma átlagosan 1500-2000 fő.)4
Az ellátás személyi és tárgyi feltételeivel kapcsolatos kérdéseimre a megkeresett intézmények az alábbi – igen eltérő – válaszokat adták. A megyei jogú városok (Békéscsaba, Salgótarján, Zalaegerszeg) polgármestereinek válaszai szerint az általuk fenntartott önkormányzati iskolák többsége rendelkezik orvosi szobával – pozitív kivétel Zalaegerszeg, ahol valamennyi oktatási intézményben biztosított az iskola-egészségügyi ellátáshoz szükséges helyiség. Amennyiben nincs orvosi szoba, úgy a diákok az ellátást az önkormányzat által fenntartott egészségügyi intézményben, vagy egy másik iskolában található orvosi szobában kapják meg. Az iskolaorvosi feladatokat többnyire részmunkaidőben, vegyes praxisú orvosok látják el, az ellátás feltételeit a területileg illetékes tisztiorvosi szolgálat rendszeresen ellenőrzi. Az egyes ellátási körzetekben kirívó különbségek nincsenek, az ellátott gyermeklétszám többnyire arányos, amely nem haladja meg a jogszabályban előírtat. A speciális ellátást igénylő, egészségügyileg veszélyeztetett gyermekek fokozott figyelemmel kísérése elsősorban a szűrővizsgálatok alkalmával történik, egyéb esetekben a védőnő rendszeres jelenléte segíti a gyermekkel való kapcsolattartást.
Ezzel szemben a kistelepülésen működő oktatási intézmények mindegyike arról tájékoztatott, hogy az iskola-egészségügyi feladatok ellátásához nem tudják biztosítani sem a szükséges helyiséget, sem az eszközöket, sem a személyzetet. Mivel az iskolában nincs orvosi rendelő, az ellátást a településükön – illetve amennyiben az iskola intézményfenntartó társulással működik – a szomszédos településen található (felnőtt)orvosi rendelőben végzik. A tárgyi feltételek hiánya ellenére a gyermekek minden esetben részesülnek a kötelező védőoltásokban és részt vesznek a szűrővizsgálatokon. Az iskolaorvosi feladatokat a házi(felnőtt)orvos, a védőnői feladatokat pedig – többnyire részmunkaidőben – a már nyugdíjba vonult védőnő látja el. Az egyik település polgármestere ugyanakkor azt is jelezte, hogy már jelenleg is komoly problémát jelent számukra a szakember utánpótlás, mivel – amennyiben a jelenleg praktizáló háziorvos nyugdíjba vonul – úgy nem lesz, aki az iskolaorvosi feladatokat ellássa.
Az egyházi iskolák válaszai szintén nagyon eltérőek voltak. Volt olyan intézmény, amely kiemelkedően jó, az iskola vezetésével egyeztetett munkaterv szerinti ellátásról tájékoztatott, amely során az iskolai védőnő az ambuláns naplóban regisztrálja a kötelező szűrővizsgálaton kívüli megjelenéseket. Egy másik iskola rövid tőmondatokban értesített arról, hogy az ellátás az iskolán belül, zökkenőmentesen működik – bár azt is elismerte, hogy nem rendelkezik adatokkal arra vonatkozóan, hogy a diákok milyen gyakorisággal veszik igénybe az ellátást. A további három egyházi iskola visszajelzése szerint az ellátás az iskolán kívüli egészségügyi intézményben történik, amely főleg a kötelező vizsgálatokra, oltásokra korlátozódik.
A megkeresett alapítványi iskolák szintén arról tájékoztattak, hogy az előírásoknak megfelelően biztosítják az ellátást. A vizsgálat ugyanakkor feltárta azt is, hogy az ellátás finanszírozása az egyes iskolákban nagyon eltérő. Míg az egyik intézmény arról tájékoztatott, hogy a helyi önkormányzattal kötött közoktatási megállapodás alapján, az önkormányzat az iskola-egészségügyi ellátás biztosítása érdekében az OEP által finanszírozott állami normatíván felül hozzájárul az ellátás biztosításához, addig a másik iskola „önerőből”, az OEP által biztosított állami normatíva igénybe vétele nélkül működteti az iskola-egészségügyi ellátást. További kérdésemre, hogy mi az oka annak, hogy nem kötnek megállapodást az OEP-el, azt a választ kaptam, hogy nem tudtak arról, hogy alapítványi iskolának is van lehetősége finanszírozási szerződés megkötésére. 
Külön érdekesség, hogy a véletlenszerűen kiválasztott alapítványi iskolák közül az egyikben élsportoló fiatalok oktatása zajlik. Emiatt a diákok – az iskola épületén belül biztosított – iskola-egészségügyi ellátást a kötelező orvosi vizsgálatokon kívül is igénybe vehetik, az iskolaorvost a rendelési idejében bármikor felkereshetik. Az iskola tantervének sajátossága, hogy a 9. évfolyamos diákok számára kötelező az elsősegély-újraélesztés tanfolyamon (BLS, AED) történő részvétel, amelyről szerzett ismereteiket – a szakképzett pedagógusokkal együtt – évente felfrissíthetik.
A szakiskolák válaszai szintén változatos képet mutattak. A megkeresett öt iskola közül kettő tájékoztatott arról, hogy az intézményen belül tudják biztosítani az iskolaorvosi feladatok ellátásához szükséges helységet és felszereléseket. Ezekben az intézményekben a diákok a vizsgálatokon kívül is igénybe vehetik az iskola-egészségügyi ellátást. A másik három intézmény tanulóinak ellátása a településen található orvosi-védőnői rendelőkben történik. Több iskola is hangsúlyozta azonban, hogy – egészségtudatosságuk hiánya miatt – már a 16-18 éves korosztályban is akadnak olyan diákok, akik számára ez a lehetőség nem fontos, ezért (hozzáállásuk miatt) nehézkes a vizsgálatokon való megjelenésük. A 18 éven felüli tanulók közül pedig sokan egyáltalán nem veszik igénybe az ellátást. Ha egészségügyi problémájuk van, akkor a saját háziorvosukhoz fordulnak. Emiatt az egyik iskola igazgatója javasolta, hogy kezdeményezzem a jogszabály olyan tartalmú módosítását, mely szerint a 18 év feletti középiskolai tanulókra ne vonatkozzon a kötelező iskola-egészségügyi ellátás.
Ezzel az érvvel azonban szemben állnak az iskola-egészségügy dolgozói által készített felmérések, amelyek egyértelműen bizonyítják az ellátás, s ennek következtében a betegségek korai felismerésének fontosságát.  
Az iskola-egészségügy dolgozói ugyanis 1975 óta gyűjtenek adatokat a megvizsgált tanulókról. Az Országos Gyermekegészségügyi Intézet (továbbiakban: OGYEI) vizsgálata során az elmúlt 10 év (1998/1999-2009/2010) adatainak összehasonlítása került értékelésre. Az adatokból egyrészt megfigyelhető az azonos korosztályban egy konkrét betegség gyakoriságának naptári évenként történő változása (egyes betegségek gyakoriságának növekedése volt megfigyelhető), másrészt az is, hogy az életkor előre haladásával hogyan változik egy betegség előfordulása.5
Az adatszolgáltatás szerint az iskolások körében a csont, izom, kötőszövet elváltozásai a leggyakoribbak. A középiskolások között 13% körüli a tartási rendellenességek előfordulása, és fiúknál minden korcsoportban gyakoribb, mint lányoknál. A 10. és 12. osztályos fiúk 15%-ának van rossz tartása. A statikai lábbetegségek (elsősorban a lúdtalp) aránya minden életkorban magas – 20-25% körüli. Előfordulása a 8. osztály kivételével minden korosztályban emelkedett a megelőző tanévhez viszonyítva. A lúdtalp a fiúknál gyakoribb.
A látászavarok (fénytörési hibák) aránya az iskolai évek előre haladásával folyamatosan növekszik, a 12. osztályosok körében eléri a 25%-ot. Az általános iskolások között csökkent a gyakorisága, a középiskolásoknál emelkedett. A fénytörési hibák a lányok körében fordulnak elő gyakrabban. Örvendetes, hogy a kancsalság előfordulása minden korosztályban csökkenő tendenciájú, és az életkor előre haladásával is csökken a gyakorisága. Ez arra utal, hogy már kisgyermekkorban növekszik a kiszűrt és kezelt gyermekek aránya.
A süketség és hallásvesztés gyakorisága a 8. osztályosok kivételével növekedett. Legmagasabb érték a 10. osztályosoknál található, ahol 1000 gyerek közül 7 szenved valamilyen fokú halláscsökkenésben. Előfordulása a fiúknál gyakoribb.
Évről évre folyamatosan növekszik a kövér gyermekek aránya. Minden korosztályban a gyermekek több mint 10%-a elhízott. Legtöbb obez (elhízott) gyermeket a 4. osztályosok között találtak az iskolaorvosok (12,5%). A fiúknál több a túlsúlyos, mint a lányoknál.
A kórosan sovány gyermekek aránya is növekvő tendenciájú minden korosztályban. Leggyakoribb a 10. osztályosok körében, ahol 10 év alatt négyszeresévé vált a kóros soványság előfordulása (5,1→22,3‰). A növekedés elmaradás minden vizsgált osztályban gyakoribb, mint a megelőző tanévben.

2.) Védőnők
Az iskolai védőnői szolgálat tevékenységének vizsgálata során a Nemzeti Erőforrás Minisztérium mellett az országos vezető védőnőtől (ÁNTSZ Országos Tisztifőorvosi Hivatal, Védőnői Szakfelügyeleti Osztálya) is tájékoztatást kértem. 
A vezető védőnő válasza szerint a védőnői szakfelügyelet 2008-2009 között a főállású iskola-védőnőket illetően 1124 iskolában, 2009-2010 között a vegyes körzetet ellátó védőnők vonatkozásában 1827 iskolában vizsgálta az (iskolaorvosi) rendelő, illetve tanácsadó jogszabályban meghatározott minimális alapfelszereltségét. A főállású iskola-védőnői ellátás esetében az oktatási intézmények 87,9%-a rendelkezett orvosi szobával, vagy rendelővel. A vegyes körzeteket ellátók esetében ez az arány 24,4% volt. Az alapfelszereltség a főállású iskola-védőnők 27,0%-ának biztosított, 65,9 %-ának részben biztosított, 7,1%-nak pedig egyáltalán nem biztosított. Vegyes körzeteket ellátó védőnők esetében az alapfelszereltség 56,9%-ban biztosított, 41,2%-ban részben biztosított, 1,9%-ban nem biztosított. Az iskola-védőnői ellátás főállású iskola-védőnők esetében 85,8%-ban az iskolában, 11,3%-ban részben az iskolában, 2,9%-ban az iskolán kívül történik. Vegyes körzetet ellátó védőnők esetében iskola-védőnői ellátás 20,9%-ban az iskolában, 52,2%-ban részben az iskolában, 26,9%-ban nem az iskolában történik.
Az Országos Szakfelügyeleti és Módszertani Központ (a továbbiakban OMSZK) munkatársainak tapasztalata szerint országosan jellemző, hogy a védőnői ellátást biztosító iskolaorvosi rendelők nem korszerűen felszereltek. Az önkormányzati fenntartású iskolákban az iskola költségvetése csupán a rendelő szobát biztosítja, az eszközök beszerzése és pótlása a fenntartó önkormányzat, illetve a működtető szolgáltatója által az OEP finanszírozás működtetési költségének terhére történik. 
Bár az iskolaorvosi rendelő minimális alapfelszereléseit – bútorzat, műszerek és eszközök – a 26/1997. (IX. 3.) NM rendelet 1. számú melléklete előírja, a nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994. (VI. 8.) MKM rendelet 54. § (11) bekezdése értelmében azonban az orvosi szobára vonatkozó előírások megtartása nem kötelező abban az esetben, ha – az iskola egészségügyi szolgálat nyilatkozata szerint – a gyermekek, tanulók ellátása a nevelési-oktatási intézmény közelségében található egészségügyi intézményben megoldható. A szakfelügyelet megállapítása szerint a nevelési-oktatási intézmények egészségnevelési tervéhez kapcsolódó, tervszerű, a primer, a szekunder és a tercier prevenciónak egyaránt teret adó iskola-egészségügyi tevékenység megfelelő ellátásához, a működéshez és a fejlesztéshez szükséges források nem állnak rendelkezésre. Funkcionális zavart okoz továbbá az ellátás megszervezésében, hogy sok esetben más a fenntartó és a működtető szervezet, így nem találkozik a fejlesztői és a működtetői érdek és szándék.
Az országos vezető védőnő arról is tájékozatott, hogy az óvodák és az iskolák egészségügyi ellátása a helyi körülményektől függően is nagyon eltérő. Az ellátást illetően gyakori a szokásjogon alapuló működés, amely jelentős túlterhelést okoz, szükségtelen és szabálytalan intézkedésekhez vezet, és mindez rontja az ellátás minőségét. A védőnői ellátás finanszírozása az ellátandó település típusától függő fix díjazással, a hátrányos helyzetű településeknek járó 10.000 Ft fix díjból, a több település ellátásáért járó kiegészítő pótlékból, valamint az ellátandó létszámhoz igazodó fejkvóta jellegű finanszírozásból áll.6
Arra a kérdésemre, hogy előfordulhat-e, hogy forráshiány miatt a gyermekek nem, vagy nem a megfelelő mértékben, illetve gyakorisággal jutnak hozzá a kötelezően előírt ellátásokhoz, a vezető védőnő és a minisztérium azt az egységes választ adta, hogy amennyiben a tanuló rendszeresen jár iskolába, akkor részesül a kötelezően előírt ellátásokban.
Amennyiben a tanuló hiányzik a tervezett osztályvizsgálatról illetve védőoltásról akkor az iskolát ellátó védőnő nyomon követi és megszervezi az elmaradt ellátás pótlását. Szükség esetén a gyermekvédelmi felelős pedagógusnak jelez az iskolát ellátó védőnő, illetve írásban kéri a lakóhely szerint illetékes védőnő közreműködését, végső esetben pedig az iskola jelez a gyermekjóléti szolgálat felé, illetve intézkedést kezdeményezhet az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 81. § (3) bekezdése alapján, miszerint az életkorhoz kötött szűrővizsgálatok közül az újszülöttek, valamint a tanköteles korú gyermekek jogszabályban meghatározott esetben való szűrése kötelező. A szűrővizsgálatra kötelezett kiskorú személy részvételéről a szűrővizsgálaton a törvényes képviselő köteles gondoskodni. Ha e kötelezettségének a törvényes képviselő írásbeli felszólításra sem tesz eleget, az egészségügyi államigazgatási szerv a szűrővizsgálatot elrendeli.
Az iskola-egészségügyi ellátások személyi és tárgyi feltételeinek, valamint az ellátást végző szakembereknek az ellenőrzését 2010-ig az ÁNTSZ-ben működő országos vezető látta el a megyei/regionális, kistérségi/fővárosi kerületi vezető védőnők közreműködésével, azóta pedig az ellenőrzést a működési engedélyek kiadása és felülvizsgálata révén az illetékes kistérségi népegészségügyi intézetek végzik.
Az egészségügyi szakdolgozók továbbképzését a 28/1998. (VI. 17.) NM rendelet szabályozza, amely szerint a működési nyilvántartás folytonosságának feltétele a 100 kreditpont összegyűjtése, amelyből 25 pontot továbbképzéseken való részvétel útján kell teljesíteni. A vezető védőnő tájékoztatása szerint a Népegészségügyi Szakigazgatási Szervekben alkalmazott vezető védőnők által szervezett továbbképzések száma csökkent, hiszen míg 2000-ben 895, 2009-ben már csak 303 továbbképzés indult. 2010-ben minden régióban megszervezték a látás- és hallásszűrés területének új irányelveire való felkészítést, amelyen az alkalmazott területi és iskola-védőnők 90%-a (4053 fő) vett részt.
A minisztérium álláspontja szerint az egészségügyi szakdolgozók továbbképzéséről szóló rendelet elavult, nem biztosítja a továbbképzések színvonalának és szakmai tartalmának megfelelő követelmény rendszerét, a minisztérium ezért megalkotta az új, szigorúbb követelményeket támasztó jogszabály tervezetét, amely a közigazgatási egyeztetés fázisában van.
A speciális ellátást igénylő gyermekeket illetően (például cukorbeteg, fogyatékossággal élő gyermek) az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX. 3.) NM rendelet 3. számú melléklet 7. pontja úgy rendelkezik, hogy a krónikus betegek, magatartási zavarokkal küzdők életvitelének segítése is az iskola-védőnő feladatkörébe tartozik.
A speciális ellátást igénylő gyermekek rendszeres figyelemmel kísérése nagymértékben annak függvénye, hogy az iskola-védőnő iskolai jelenléte mennyiben lehetséges. A speciális ellátást igénylő gyermekekről nyilvántartást vezetnek, és évente legalább egyszer, illetve a szükséges gyakorisággal ellenőrzik, hogy a gyermek megjelenik-e a kontroll vizsgálatokon. A védőnői szakfelügyelet vizsgálatának eredménye szerint 2008-2009 között a főállású védőnők esetében a szakfelügyelt iskolákban az ellátott tanulók száma 620.082 fő volt, amelyből 140.936 fő (22,5%) igényelt fokozott gondozást. 2009-2010 között az ellátott tanulók száma 359.138 volt, ennek 23,4%-a (18.406 fő) igényelt fokozott gondozást. 2008-2009 között a védőnők 96,6%-a vett részt a szakfelügyelt iskolákban a krónikus betegségben szenvedő és fogyatékkal élő gyermekek gondozásában, 2009-2010 között ez az arány 93,6% volt.
A gyermek, illetve szülője – amennyiben panasszal kíván élni – az adott egészségügyi intézmény betegjogi képviselőjéhez fordulhat, továbbá bejelentést tehet az oktatási intézmény vezetőjénél, vagy a területileg illetékes Megyei Kormányhivatal Népegészségügyi Szakigazgatási szervénél.
A védőnői szakfelügyelethez 2004-2009 között 46-69 közötti volt a védőnői munkával kapcsolatos panaszügyek száma. Az Országos Tisztifőorvosi Hivatalhoz pedig ebben az időszakban csak egyetlen panasz érkezett. A panaszok főleg a táborozási igazolások kiadásával, illetve a nemi szervek vizsgálatával kapcsolatban érkeztek be, az iskola-egészségügyi ellátással kapcsolatban az Országos Szakfelügyelethez nem érkezett panasz.
A megkeresett oktatási intézmények mindegyike arról tájékoztatott, hogy a védőnői ellátás – vagy az iskolán belül, vagy a közeli egészségügyi/védőnői helyiségben – zökkenőmentesen működik. A védőnők általában részmunkaidőben, területi védőnői feladataik mellett látják el az iskolai védőnői feladatokat. Három iskolából azonban jelezték, hogy a kötelező iskola-egészségügyi ellátáson túl a védőnő folyamatos kapcsolatot tart a diákokkal. Az egyéni életmód tanácsadáson kívül fogadóórákon és egészségnapokon is segíti a gyermekeket, illetve elsősegélynyújtás felkészítést is végeznek.
A kistelepülések polgármesterei, illetve Salgótarján polgármestere ugyanakkor felhívták a figyelmet arra, hogy – az alapellátásban tapasztalható orvoshiány mellett – rendkívül jelentős probléma az egyéb egészségügyi végzettségű szakemberek, így a védőnők hiánya. Emiatt kénytelenek már nyugdíjba vonult védőnőket alkalmazni.

3.) Iskolapszichológusok
A tudományos kutatások egyértelműen bizonyítják a preventív ellátás fontosságát, ezért az újonnan létrehozott pszichológus státuszok nagy része az oktatásügyben óvoda-, és iskolapszichológusi ellátásra jön létre. Ez azt jelenti, hogy az óvoda – sőt bölcsőde – megelőző tevékenységére, a problémák korábbi felismerésére, valamint a gyermek egészséges fejlődésére, és a család preventív támogatására kerül át a hangsúly.
Az iskolapszichológus alapvető feladata a nevelőmunka egészének segítése, a társas-közösségi viszonyok fejlesztésében való felkészült, tevőleges részvétel, és az egyes egyénekkel való foglalkozás terén a differenciált bánásmód érvényesítésének támogatása pszichológiai szempontokkal és fejlesztő eljárások alkalmazásával.
Az iskolapszichológus konkrét feladatai a következők:
Az oktató-nevelő munka segítése. A tantestület szintjén részt vesz konzultatív, illetve tanácsadói szerepben az iskolai nevelőmunka különböző színtereinek tervezésében; gyakorlatilag folyamatos konzultáció biztosítása azon tanárok részére, akik igénylik tanácsadó szerepét egyéni nevelőmunkájukban.
Prevenciós feladatok. Pszichológiai ismeretterjesztés, tanácsadás: nevelőtestületi továbbképzés, szülőkkel való szervezett kapcsolat és tanácsadási lehetőség, a pszichológiai ismeretek „kompetens” terjesztése formális és informális keretekben.
Korrekciós feladatok. Kritikus helyzetű osztályközösségekkel való foglalkozás, segítség a konfliktusok megoldásában (az osztályfőnökkel való rivalizálás elkerülésével). Speciális csoportok szervezése, szakkör jelleggel. Problematikus gyermekekkel való fejlesztő foglalkozás, szakrendelésre való utalás, a terápia hatásának figyelemmel kísérése, más intézetek beavatkozását követően utógondozás.7
Az iskolapszichológusi ellátással kapcsolatban a nemzeti erőforrás miniszter arról tájékoztatott, hogy az iskolapszichológus foglalkoztatása nem kötelezően előírt munkakör a közoktatás intézményeiben, hanem „megszervezhető” szolgáltatás. E szakemberek alkalmazása a nevelési-oktatási intézményben, illetve a pedagógiai szakszolgálat keretén belül is megvalósítható, azonban a fenntartó csak abban az esetben igényelhet az iskolapszichológus(ok) után normatív támogatást, ha az iskolapszichológus a pedagógiai szakszolgálat keretén belül kerül foglalkoztatásra. 
Az esélyegyenlőség érvényesülésének közoktatásban történő előmozdítását szolgáló egyes intézkedésekről szóló 2061/2008. (V. 16.) Korm. határozat 3. pontja szerint a Kormány egyetért azzal, hogy fejleszteni kell az iskolapszichológusi hálózatot a nevelési tanácsadás keretében. El kell érni, hogy kistérségenként legalább három iskolapszichológus segítse az iskolában folyó nevelő és oktató munkát. A többcélú kistérségi társulások támogatását e célból arányosan meg kell emelni és a támogatáshoz való hozzájutás előfeltételeként ki kell kötni az iskolapszichológusi feladatok többcélú kistérségen belül történő ellátását. A fejlesztés három éven keresztül valósul meg, évenként egy-egy létszámhely létesítésének támogatásával. 
A kormányhatározattal összhangban a többcélú kistérségi társulások a központi költségvetésből külön forráshoz jutottak. Így 2009-ben a 173 kistérségből 29 kistérség 1-l fő iskolapszichológus alkalmazásával tudta ellátni az iskolapszichológusi szolgáltatást, 2010-ben 7 kistérségben két-két fő iskolapszichológus, 16 kistérségben egy-egy fő iskolapszichológus látta el a gyermekeket, tanulókat. A 2009. évi 29 kistérség közül pedig 8 pályázott újabb iskolapszichológusi álláshely létesítésének fedezetéhez.
Az iskolapszichológiai ellátással kapcsolatban a miniszter mellett a Magyar Pszichológiai Társaság Iskolapszichológiai Szekciójának elnökét is megkerestem. 
Az elnök asszony válasza szerint az iskolapszichológusi hálózat 1986-ban 30 fővel jött létre az Oktatási Minisztérium támogatásával. Azóta lassú létszámemelkedés tapasztalható, de fejlesztése az önkormányzatok finanszírozási lehetőségén múlik. Mivel a szolgáltatás tárgyi feltételeit a munkáltatónak kell biztosítania, ezért a munkáltató, ill. az önkormányzat szemlélete, és anyagi lehetőségei szerint az igen eltérő.
Az iskolapszichológiai ellátásról átfogó, konkrét statisztikai adatok a 2010. évi országos közoktatási kompetencia mérés háttérkérdőíve alapján kerültek begyűjtésre. Ezek alapján az állapítható meg, hogy országos szinten az iskoláknak csak 21,6%-ában van iskolapszichológus. A különböző iskolatípusokban ezen belül is nagyok a különbségek. Legkevésbé ellátottak az általános iskolák, amelyeknek csak 18%-ában van rész- vagy egész állásban pszichológus, a leginkább ellátottak pedig – a csekély számú – speciális szakiskolák, amelyek 38%-ának van iskolapszichológusa. Ezen belül jellemzően a részfoglalkoztatás van túlsúlyban – az iskolák 15,8%-ában – teljes munkaidős pszichológus csak az iskolák 6,3%-ában dolgozik. Arról azonban nincs statisztikai kimutatás, hogy ez összességében hetente hány óraszámot jelent. 
A különböző típusú középiskolák – bár hasonló arányban alkalmaznak iskolapszichológust – azok profilja jelentősen eltér. Míg a jó oktatási színvonalú gimnáziumokban a minél jobb tanulási teljesítmény segítése a fő feladat, addig a szakiskolai, és speciális szakiskolai képzésekben a szocializációs, magatartási/viselkedési, és tanulási nehézségek/zavarok kezelésére helyeződik hangsúly. Ez azt jelenti, hogy az iskolapszichológiai szolgáltatás széles spektrumon kínál preventív, és korrektív módszereket az intézmények részére. Ennek határát a folyamatos terápiás ellátás jelenti, mely már a klinikai pszichológiai ellátás kompetencia körébe tartozik.8
Ugyanakkor az ország 7 régiójában nagyon eltérő, egyenetlen az iskolapszichológusi ellátottság. A legjobban ellátott Budapest, a Dél-Dunántúl és az Észak-Alföldi régió. A kevés számú teljes állású iskolapszichológus jellemzően Budapesten és a megyeszékhelyeken kerül alkalmazásra.9
Bár statisztikai adat nem áll rendelkezésre, de a Nevelési Tanácsadók Egyesülete információi szerint a hátrányos helyzetű kistérségekben a pedagógiai szakszolgáltatás – és ezen belül az iskolapszichológiai szolgáltatás – elérhetősége lényegesen rosszabb, mint a nagyvárosokban, vagy az északi régiókban. A különböző intézmény típusok ugyan nyitottak lennének az iskolapszichológus alkalmazására, de az önkormányzati forráshiány akadályozza a további státuszok létesítését.
Az Oktatási törvény szerint iskolapszichológus az lehet, aki pszichológus és pedagógus diplomával, vagy pszichológus, és pedagógiai szakpszichológus diplomával rendelkezik. (A pedagógiai szakszolgálatokról szóló OKM rendelet emellett kiegészül a tanácsadó szakpszichológus képzés elfogadásával.)
A szakemberek képzése a pszichológusképzés, ill. szakpszichológus képzés keretében történik. Az országban hat képzőhelyen folyik pszichológusképzés, a jelenlegi keretszámok összesen kb. 400 pszichológus szakember képzését jelenti. Közülük iskolapszichológia szakirányú képzést a korábbi képzésben csak az ELTE diákjai szerezhettek, évente jellemzően ez 10-20 főt jelentett, ezen kívül két képzőhelyen hallgattak célzottan az óvoda- és iskolapszichológiára felkészítő tanulmányt. A bolognai képzés egyik szakiránya a tanácsadás és iskolapszichológia szakirány, ami célzottan az oktatási intézményekben végzett pszichológusi munkára készít fel. Ez a szakirány jelenleg három képzőhelyen választható (ELTE, SZE, DE), az első évfolyam 2011-ben fejezi be az MA tanulmányait, összesen évente 60-80 hallgató végez ezen a szakirányon. A pedagógiai pszichológia szakképzés 1980-ban indult, és a tanácsadás pszichológia szakpszichológus képzés is két évtizedes múltra tekint vissza. Jelenleg mindkét szakképzés évente indul, az iskolapszichológia szakképzés létszáma évfolyamonként 20-30 fő, a tanácsadó szakpszichológus hallgatói létszám néha a 70 főt is eléri. 
Az iskolapszichológiai ellátással kapcsolatban az elnök fő problémaként azt emelte ki, hogy nincs szakmai protokollja, így nem egyértelmű, hogy ki határozhatja meg az iskolapszichológus tevékenységi körét, kik lehetnek a kliensei – csak a gyermek, vagy a szülő, illetve a pedagógus is –, mit és milyen formában kell dokumentálnia, meddig mehet el a diagnosztikus munkában és melyik ponton kell a gyermeket szakellátásba küldenie. Hiányoznak a szakmai ellenőrzés bázis intézményei is – módszertani központok –, ahol az iskolapszichológusok szakmai munkájának ellenőrzésére sor kerülhet, s megvalósulhat a posztgraduális valamint szakmai továbbképzések egységes rendszere.
Elmondása szerint az lenne az ideális, ha ezt az ellátási formát csak akkor nevezhetnénk iskolapszichológusi szolgáltatásnak, ha azt a pszichológus szakember meghatározott időkeretben és ellátási körben végzi. Ezzel szemben azonban az ellátást az alkalmazási és munkafeltételek kaotikus sokfélesége jellemzi. A közoktatási törvény módosítása ugyanis lehetővé tette, hogy az iskolapszichológiai tevékenységet a Nevelési Tanácsadóban, illetve az időközben kialakított Kistérségi Társulásokban létrejött Szakszolgálatok keretében alkalmazott pszichológusok a munkaidejük egy részében, vagy annak töredékében is elláthassák. Így jelenleg a heti 2 vagy 4 órás, illetve a hét-kilenc település között utazóként, kéthetente egy alkalommal nyújtott szolgáltatást is iskolapszichológiai ellátásnak nevezik. Hasonló anomáliához vezetett, hogy a költséghatékonysági alapon összevont intézmények is csupán egyetlen szakembert foglalkoztatnak, akinek 3-4 tagintézményben (amelyek földrajzilag is távol esnek egymástól), összesen 3-4000 gyerek és több száz pedagógus között kell elosztania a heti 26 órányi munkaidejét és szaktudását. Mindez gyakorta ahhoz vezet, hogy sok az átfedés, azaz az iskolapszichológus, a nevelési tanácsadó és a gyermekjóléti szolgálat is egyszerre kezeli a gyermeket, és nem tudnak egymásról. Hiányzik egy – az adatvédelmet is biztosító – nyilvántartás, amely az adott területi egység szintjén megjelenítené az önkormányzat ellátási körébe tartozók oktatási, szociális, és egészségügyi ellátását. Egy ilyen nyilvántartási rendszer kiszűrhetné az átfedő szolgáltatásokat, és az ellátási hiányokat a családok esetében.
A szakmai munka hatékonyságához az lenne kívánatos, hogy egy teljes állású iskolapszichológushoz maximum 4-800 fős tanuló létszámmal működő iskola tartozzon. A kisebb, 400 főnél kevesebb tanulóval működő intézmények esetében a hatékony munkavégzés félállású alkalmazásban is elképzelhető, kivéve, ha az intézménybe sok hátrányos helyzetű, vagy speciális problémákkal küzdő gyermek jár. Ezekben az intézményekben indokolt lehet 400 fő alatt is egy teljes állású szakember alkalmazása. Az alacsony tanulói létszámú (200 fő alatti) iskolák esetében – jellemzően kisebb településeken – valóban költséghatékony, ha több intézményt lát el egy pszichológus, ez azonban ne lehessen 3 intézménynél több. Figyelembe kell ugyanakkor venni azt is, hogy a kistelepülésen élő gyermekek sok esetben komoly szociális hátrányokkal küzdenek, s az ő esélyegyenlőségük javítását szolgálhatják azok a foglalkozások, fejlesztő tevékenységek, amelyet egy iskolapszichológus nyújthat. {A hatályban lévő jogszabály10 1-l fő kötelezően alkalmazandó szakembert ír elő, amelyen túl az igény diktálhatná a létszámbővítést, de azt valójában a financiális lehetőségek szabják meg. 2012-ben lép életbe a rendelet 3. § szakasza, ahol további egy fővel emelkedik a szak alkalmazotti (pszichológus) álláshelyek száma, de ez valódi bővülést csak néhány – igen kis létszámmal működő – szakszolgálatnál jelent majd.}
Másik probléma, hogy a Gyermekvédelmi törvény szerint11 a szülő kötelezhető a pszichológusi szolgáltatás igénybevételére, holott az önkéntesség a pszichológussal való együttműködés feltétele. A közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 13. § (8) bekezdése szintén úgy rendelkezik, hogy a szülő kötelessége, hogy gyermekével megjelenjen a nevelési tanácsadáson, továbbá biztosítsa gyermekének az iskolapszichológusi vizsgálaton és a fejlesztő foglalkozásokon való részvételét, ha a tanulóval foglalkozó pedagógusok kezdeményezésére a nevelőtestület erre javaslatot tesz. A jegyző kötelezheti a szülőt, hogy az e bekezdésben meghatározott kötelezettségének tegyen eleget. A szakszolgálat igénybevétele alapvetően szülői jog és önkéntes, ennek ellenére a Nevelőtestület javaslatára a szülő kötelessége igénybe venni a nevelési tanácsadást, iskolapszichológust, fejlesztő foglalkozást.
Márpedig a kamaszkorúak pszichológiai ellátását a szülői beleegyezés kérésének kötelezettsége ellehetetleníti azokban az esetekben, ahol a fókuszban a gyermek-szülő konfliktus, vagy a gyermek szülő általi bántalmazása áll.
Kívánatos lenne az is, hogy azokban az oktatási-, nevelési intézményekben, ahol rendelkezésre áll pszichológus, a vele való konzultáció nélkül ne lehessen eltanácsolni a tanulót.
A megkeresett iskolák válaszai ezen ellátás vonatkozásában igen eltérőek. A vidéki iskolák jelzése szerint iskolapszichológiai ellátást évek óta nem tudnak igénybe venni, illetve sok esetben az csak a gyermekjóléti szolgálat keretén belül vehető igénybe. Békéscsaba Megyei Jogú Város Polgármestere ugyanakkor arról tájékoztatott, hogy a városban valamennyi alapfokú és középfokú oktatási intézményben biztosított az iskolapszichológus, aki kéthetente meghatározott időpontokban tartózkodik az intézményekben, és a tanulók mellett a pedagógusokkal, szülőkkel is konzultál.
Több szakközépiskola jelezte, hogy – az intézményre háruló nevelési feladatok megnövekedése miatt – igényelnék az iskolapszichológusi ellátást, a fenntartó azonban finanszírozási okok miatt arra nem tud keretet biztosítani. Így a pedagógusoknak – elsősorban osztályfőnököknek – olyan helyzetek kezelését is meg kell oldaniuk, amelyek valójában nem pedagógiai, hanem pszichológiai feladatot jelentenek.
A megkeresett öt egyházi iskola közül csak egy jelezte, hogy – heti 4 órás időtartamban – megszervezte az iskolapszichológusi ellátást. A másik négy iskolában nem működik ez a szolgáltatás, illetve az egyikük arról tájékoztatott, hogy nincs iskolapszichológusuk, de szentgyónást végezhetnek a gyermekek.
Az alapítványi iskolák közül három jelezte vissza, hogy a gyermekek igénybe vehetik az iskolapszichológusi ellátást.  

4.) Iskolafogászat
Az iskolafogászat az iskola-egészségügyi ellátás szerves részét képezi. Az iskola-, gyermek és ifjúsági fogászati alapellátás a szükségleteknek megfelelően preventív és terápiás gondozást jelent. Az oktatási intézmény az egyetlen olyan hely, ahol minden gyermek elérhető, és ahol a gyermekek – a szülői ház szociális hátterétől függetlenül – teljes esélyegyenlőséget élvezhetnek.
Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX. 3.) NM rendelet rendelkezései értelmében az iskolafogászati megelőző és gyógyító ellátás megszervezése, működési feltételeinek biztosítása a fogászati alapellátást működtető szerv és az oktatási intézményt fenntartó közös feladata. Az iskolafogorvosi szolgáltatást 3-18 éves korig csoportos vagy egyéni formában nyújtják; a tanulók évi kétszeri csoportos szűrővizsgálata és kezelése szorgalmi (tanítási) időben a területileg illetékes fogorvosi rendelőben történik. Az ellátás 18 éves korig térítésmentes.
Az iskolafogászati ellátást úgy kell megszervezni, hogy valamennyi oktatási intézmény számára fogászati rendelőt kell kijelölni, és az ellátással fogorvost kell megbízni. Az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (III.3.) Korm. rendelet {továbbiakban: Korm. rendelet} 2. § c) pontja értelmében területi ellátási kötelezettség a külön jogszabály szerint az önkormányzat kötelező feladatát képező egészségügyi alapellátás körébe tartozó (háziorvosi, házi gyermekorvosi, területi védőnői, fogászati ellátás) egészségügyi szolgáltatásoknak az a része, amelyet az önkormányzat, illetve saját intézménye vagy más szolgáltató útján biztosít.
A gyermekek fogászati ellátását főállású iskola-, gyermek- és ifjúsági fogorvos végzi, illetve vegyes praxisokban, ún. 4+1, illetve 3+2 rendszerben történik az ellátás; azaz a fogorvos a hét 4, illetve 3 munkanapján felnőtteket kezel, egy illetve két napot pedig a tanulók ellátására fordít.12 A fővárosban, nagyobb városokban és több kisvárosban főfoglalkozású (gyermek-) fogorvosok végzik az ellátást, míg vidéken a vegyes praxisban történő ellátás a jellemző.
Az OEP Finanszírozási Főosztályának tájékoztatása szerint a fogászati ellátás finanszírozásának feltételeiről a Korm. rendelet 22-25. §-ai rendelkeznek. A jogszabály értelmében az Országos Egészségbiztosítási Pénztár a fogászati alapellátás keretében gyermek-, felnőtt-, vegyes és iskolai, ifjúsági szolgálatok működtetésére köthet finanszírozási szerződést. Az első három esetben a területi ellátási kötelezettséggel érintett körzet lakosságszáma és annak korcsoportos megoszlása alapján kerül sor a szerződés megkötésére. Az iskola-ifjúsági szolgálatok esetében az ellátási terület nem körzetre, hanem oktatási intézményekre és az ott tanulók létszámára vonatkozik.
A rendelet 22. § (6) bekezdése értelmében az iskolai, ifjúsági fogászati szolgálat heti 30 óra rendelési idővel abban az esetben finanszírozható, ha az ellátandó tanulók száma (a 18 évnél fiatalabb, ideértve a 18. életévét betöltött középiskola, szakképző iskola nappali tagozatán tanulmányokat folytató személyt is) az 1500 főt eléri, vagy meghaladja. A rendelési idő az ellátandó tanulók számával arányosan változik a kisebb fogorvosi szolgálat esetén. Finanszírozási szerződés a legalább 6 óra rendelési időben működtetett fogászati szolgálatra köthető.
Az iskola, ifjúsági fogorvosi szolgálat a területi kötelezettség szerint a szolgálathoz tartozó – és a szerződésben megállapított –, az oktatási intézménybe beiratkozottak számától függően a korcsoportonként szorzóval korrigált pontszám alapján havi alapdíjas finanszírozásban részesül. A korcsoportonkénti szorzó iskola, ifjúsági szolgálat esetén 4,6 a díjfizetés alapjául szolgáló korcsoportos pontszám értéke 34,4 Ft/hó.
Az alapdíj mellett a szolgáltató az elvégzett fogászati beavatkozások után megállapított teljesítménydíjra jogosult. A teljesítménydíjat az egészségügyi szakellátás társadalombiztosítási finanszírozásának egyes kérdéseiről szóló 9/1993. (IV.2.) NM rendelet 12. számú mellékletében meghatározott fogászati beavatkozásokhoz rendelt pontszámok alapján állapítják meg.13
Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló rendelet 6. § (2) bekezdése alapján az iskolafogászati ellátást úgy kell megszervezni, hogy valamennyi intézmény számára fogászati rendelőt kell kijelölni. Abban az esetben, ha a 43/1999. (III.3.) Korm. rendeletben foglalt feltételek hiánya miatt önálló iskola-ifjúsági szolgálat nem hozható létre, az iskolafogászati feladatot az önkormányzat által a feladat ellátására kijelöl gyermek- és vegyes szolgálatoknak kell ellátniuk. Tekintettel arra, hogy ezekben a szolgálatokban a körzet lakosságszáma alapján kerül sor a finanszírozási szerződés megkötésére, a vegyes-, gyermek körzetekben nyújtott iskolafogászati ellátásra vonatkozó konkrét adatokkal az OEP nem rendelkezik.
Az iskolafogászati ellátás célja a szájüreg egészségének megóvása és ennek révén a gyermekek általános egészségi állapotának javítása. Az iskolafogászati praxisokban együtt dolgozik a gyermek/iskola/ifjúsági fogorvos és az asszisztense. Ideális esetben prevenciós segéderő (megelőző munkára betanított laikus, vagy kiképzett szakdolgozó) is segíti a munkájukat. A megelőző és gyógyító tevékenységeken kívül szervezési és pedagógiai, egészségvédelmi és egészségnevelési feladatokat is el kell látnia az iskola-egészségügyi teamnek; a tevékenységüket az oktatási intézménnyel összehangoltan, tervszerűen végzik.

A fogorvos és az asszisztense a munkaköri feladatait részben a rendelőben, részben pedig az oktató-nevelő intézményben végzi. A konkrét feladataik:
·	A körzethez tartozó gyermekeknek a szükségleteiknek megfelelő – egyénileg és csoportosan – preventív és terápiás ellátása, fogászati gondozásban részesítése, valamint a körzethez tartozó, illetve az otthon gondozott gyermekek, és a körzeten kívüli, rendelésen jelentkező betegek ellátása.
·	A csoportos és egyéni kezelések rendjének tervezése és szervezése.
·	Az oktatási intézmények látogatása, évente legalább egy alkalommal.
·	Az iskolások csoportos szűrővizsgálata, kezelése a rendelőben, évente legalább két alkalommal, valamint a további kezelésre szorulók folyamatos ellátása.
·	Az óvodások szűrővizsgálata az óvodában, évente legalább egy alkalommal. A rászorulók – egyéni illetve csoportos – kezelésre berendelése, szükség esetén pedig szakellátásra (például fogszabályozó kezelés) való irányítása.
·	A fogyatékos illetve a veszélyeztetett gyermekek kiemelt gondozása.
·	Részvétel az oktatási intézményben folyó egészséges életmódra nevelésben, pl. a tanulók, a szülők, a gondozók és a nevelők motiválása, megelőző foglalkozások szervezése gyermekcsoportok részére tanévente több alkalommal, szemléltető előadások tartása szülői és tantestületi értekezleteken és egyéb fórumokon szakmai kérdésekről, a megelőzés módszereiről.
·	A komplex fogászati megelőző program szervezése és irányítása, a megelőzés valamennyi ajánlott módszerének (szájápolásra szoktatás, nevelés, egészségvédő táplálkozási és magatartási szokások kialakítása) egyéni és csoportos alkalmazása.
·	A preventív feladatok összehangolása és megosztása az oktatási intézményt ellátó orvossal és védőnővel, az óvodai, illetve az iskola pedagógusokkal és szülőkkel.

A védőnők közreműködése nélkülözhetetlen a fogszuvasodás és a fogágy-betegségek megelőzését célzó gyermekfogászati prevenciós programok végrehajtásában. A védőnők tevékenysége – elsősorban a családdal, a gyermekekkel kialakított közvetlen kapcsolatuknak és szakmai hitelességüknek köszönhetően – fokozhatja a megelőzés eredményességét. Mindezek értelmében feltétlenül szükség van a védőnők együttműködésére mind az ismeretközlés és meggyőzés, mind az általános prevenciós munkába beépített gyakorlati teendők vonatkozásában.
Rendkívül fontos, hogy a védőnő segítse az iskolai osztályok és az óvodai csoportok rendszeres gyermekfogászati szűrésének végrehajtását, továbbá figyelemmel kísérje azon tanulókat is, akik a csoportos vizsgálatot elmulasztották.
A Semmelweis Egyetem, Gyermekfogászati és Fogszabályozási Klinikájának munkatársai arról tájékoztattak, hogy a gyermekfogorvosok száma egyre csökken, évek múltán hiány szakma lesz. A legnagyobb problémaként azt emelték ki, hogy az iskola-egészségügyi rendeletben meghatározott évi kétszeri vizsgálat csak kevés iskolában valósul meg, a kerületükbe tartozó iskolák kevésbé együttműködők.
További problémaként jelezték, hogy az iskolafogászati vizsgálatok szinte már csak a szűrésre korlátozódnak, és a gyermekek nem részesülnek azonnali ellátásban. Nagyobb hangsúlyt kellene fordítani a prevencióra, pl. terhes, illetve szoptatós anyukák tájékoztató foglalkozása, óvodai, iskolai ismeretterjesztő foglakozások keretében. A szakmai ellenőrzés kialakításával és a pontrendszer módosításával (pl. nemcsak a kiemelkedő költségekkel járó ellátásokhoz, hanem a prevenciós tevékenységekhez és az időigényesebb gyermekellátáshoz is kellene pontot rendelni) javítani lehetne az ellátás minőségét.
A vizsgálatom során megkeresett iskolák mindegyike arról tájékoztatott, hogy tanulóik részt vesznek a kötelező fogászati szűrővizsgálaton. Vizsgálatom azonban feltárta, hogy – bár a jogszabály évi kétszeri vizsgálatot tesz kötelezővé – két fővárosi önkormányzati iskola csak évi egy vizsgálatot biztosít diákjainak. A gyermekek általában a tanáraik felügyelete mellett, gyalog mennek a közelben található fogorvosi rendelőbe, a vidéki intézmények közül azonban kettő is jelezte, hogy a fogászati ellátást nem tudják helyben ellátni, így a gyermekeknek a szomszédos településre kell utazniuk a fogorvosi vizsgálatra. Ezekben az esetekben az utazás költsége a szülőket terheli. 
Egy budapesti kerületi alapítványi iskola ugyanakkor megkeresésemre adott válaszában jelezte, hogy az intézmény tanulóinak iskolafogászati ellátását ebben az évben nem tudják biztosítani, mivel a kerületben nincsen szabad kapacitással rendelkező iskolafogász, aki szerződést kötött volna az iskolával. Az elmúlt évben egy szomszédos kerületi iskolafogászaton fogadták az iskola nehéz anyagi és életkörülmények között élő tanulóit, erre azonban az idei tanévben már nem volt lehetőség. Az intézményvezető többször jelezte a kerületi önkormányzatnak a problémát, ahol arra hivatkoztak, hogy az alapítványi iskolák tanulói nem tartoznak az ellátási kötelezettség körébe. A kerületi önkormányzat tehát a jogszabályban meghatározott területi ellátási kötelezettsége ellenére nem intézkedett az alapítványi iskola tanulóinak iskolafogorvosi ellátásáról. Az OEP tájékoztatása szerint a jogszabályban meghatározott területi ellátási kötelezettség és a gyakorlati megvalósulás nem áll összhangban az alapítványi és egyházi nevelési-oktatási intézmények iskolafogászati ellátásának megszervezését illetően.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Az Obtv. azonban a 16. § (1) bekezdésében megjelölt szervtípusok közül csak a hatóság fogalmát értelmezi, ugyanakkor a közszolgáltatást végző szervekről nem ad tételes felsorolást. Az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.14
A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.) 8. §-ának (4) bekezdése a települési önkormányzatok kötelező feladataként nevesíti az egészségügyi alapellátás biztosítását. Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 152. § (1) bekezdés e) pontja értelmében pedig a települési önkormányzat az egészségügyi alapellátás körében gondoskodik az iskola-egészségügyi ellátásról.
Mindezek alapján az egészségügy területén működő, önkormányzati feladatokat ellátó iskolai egészségügyi szolgálatot közszolgáltatónak tekintettem.
A vizsgálat eredményes lefolytatása érdekében megkerestem az iskola-egészségügy területén működő szakmai és civil szervezeteket is. Tekintettel azonban arra, hogy – az Obtv. előzőekben ismertetett hatásköri szabályai alapján – ezek nem tekinthetők sem hatóságnak, sem közszolgáltatónak, így részükről csak az Obtv. 18. § (4) bekezdése alapján, együttműködésükre építve, kérhettem tájékoztatást.15

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az országgyűlési biztos – amint erre már számos jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának.
Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.16

1. A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.17
Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.18 A közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazást pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni. Nem hagyható figyelmen kívül továbbá, hogy a kiszámíthatóság – beleértve az egységes jogalkalmazást – és az eljárási garanciák biztosítása szorosan összekapcsolódik az egyes alanyi alapjogok, szabadságjogok védelmével, mintegy kölcsönösen feltételezik egymást.

2. Az állam alapjogvédelmi kötelezettsége
Az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogainak tiszteletben tartását és védelmét az Alkotmány 8. § (1) bekezdése deklarálja. Az állam intézményvédelmi kötelezettsége, magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről.19 A gyermekek esetében – akik életkoruknál fogva nem, vagy csak korlátozottan képesek jogaik védelmére – az államot ezen „aktív jogvédelmi” kötelezettség teljesítése fokozott felelősséggel terheli. A hivatkozott alapvető jogvédelmi kötelezettségen túl az Alaptörvény rögzíti a gyermeknek a család, az állam és a társadalom részéről megillető megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéshez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz való jogát is. A gyermek nevelése, fejlődésének biztosítása elsődlegesen a szülők felelőssége és kötelezettsége, a gyermeki jogok biztosítása és előmozdítása érdekében azonban az államnak és a társadalomnak a szülők részére megfelelő segítséget kell nyújtania. Az állam alatt nem pusztán a Magyar Államot, mint jogi személyt kell jelen esetben érteni, hanem – a különböző jogszabályokban meghatározott feladat- és hatáskörében eljárva – valamennyi, állami- és önkormányzati szervet is. E kötelezettség értelemszerűen jogalkotási feladatot is jelent, melynek megfelelően a Gyermekvédelmi törvény kialakította a gyermekek védelmét ellátni hivatott intézményrendszer legjelentősebb elemeit, és ezen túl több jogszabály telepít meghatározott feladatokat a gyermek és jogai védelme érdekében különféle állami és önkormányzati szervekhez.

3. A gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való joga
A gyermekek koruknál fogva a társadalom azon csoportjaihoz tartoznak, akiknek jog- és érdekérvényesítési képessége gyengébb, mint más társadalmi csoportoknak, ezért alkotmányos jogaik védelme fokozott figyelmet és intézkedési, beavatkozási hajlandóságot követel az állam részéről. Az Alkotmány 67. § (1) bekezdésében foglaltak szerint a Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges. Az alkotmányi felsorolás – ahogyan azt már korábbi jelentéseimben is megállapítottam – egyben „rangsornak” is tekinthető: a gyermeknek elsődlegesen a családtól kell a szükséges védelmet és gondoskodást megkapnia, ezt azonban kiegészíti (meghatározott esetben pedig pótolja, helyettesíti) az állami intézményvédelem.20 Ez a sorrend fakad a vonatkozó nemzetközi dokumentumok rendelkezéseiből, valamint ezt diktálja a gyermek mindenek felett álló érdeke, de ezt támasztja alá az Alkotmánybíróság gyakorlata is.
Amint azt az Alkotmánybíróság már több határozatában kifejtette „A gyermek ember, akit minden olyan alkotmányos alapvető jog megillet, mint mindenki mást, de ahhoz, hogy a jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt a felnőtté válásához. A testület arra is rámutatott, hogy a felhívott alapjog és az Alkotmány 16. §-a (az ifjúság érdekeinek védelme) együttesen értelmezendő, amiből az következik, hogy a gyermekről való gondoskodás komplex feladat.21
A gyermek, mint az alapjogok alanya oldalán, az életkorból adódó hátrányokat az állam oldaláról az intézményvédelmi kötelezettség egyenlíti ki, azaz az államnak aktívan kell cselekednie a gyermekek alapvető jogainak előmozdítása, érvényesülése és védelme érdekében. Ezt az alaptételt megtaláljuk a Gyermekjogi Egyezménynek a preambulumában is, amely rögzíti, hogy a gyermeknek, figyelemmel fizikai és szellemi érettségének hiányára, különös védelemre és gondozásra van szüksége, nevezetesen megfelelő jogi védelemre, születése előtt és születése után egyaránt.

4. Az egyenlő bánásmód követelménye
Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése rögzíti az egyenlő bánásmód követelményét, kimondja, hogy a Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
Az Alkotmánybíróság gyakorlatában az egész jogrendszerre kiterjedően alkalmazza a diszkrimináció tilalmát. Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében foglalt megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként – egyenlő méltóságú személyként – kell kezelnie, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. Bár az Alkotmány szövegszerűen az alapvető jogok tekintetében tiltja a hátrányos megkülönböztetést, a töretlen alkotmánybírósági gyakorlat alapján a tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre. Arra figyelemmel, ha a megkülönböztetés nem az alkotmányos alapjogok tekintetében történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha a jogalkotó önkényesen, ésszerű indok nélkül tett különbséget az azonos helyzetű, azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között.
Az Alkotmánybírósági gyakorlat által kimunkált ún. ésszerűségi teszt alkalmazásával állapítható meg, hogy egy adott normatív szabályozás, jogalkalmazói gyakorlat vagy egyedi döntés ellentétes-e a hátrányos megkülönböztetés alkotmányi tilalmával. Az ésszerűségi teszt egyrészt egy összehasonlíthatósági, másrészt egy indokolhatósági próbából áll. Az összehasonlíthatósági próba során azt kell vizsgálni, hogy a megkülönböztetés azonos helyzetben lévő jogalanyok között merül-e fel, az indokolhatósági próba pedig annak vizsgálatát jelenti, hogy ha azonos csoportba tartozók között áll fenn a megkülönböztetés, akkor az ésszerű indokon nyugszik-e, van-e „tárgyilagos mérlegelés szerinti ésszerű indoka”.

5. A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog
Az Alkotmánybíróság az 54/1996. (XI. 30.) AB határozatában megállapította, hogy az Alkotmány 70/D. §-ában foglalt lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog biztosítása olyan alkotmányos állami feladatot jelent, amelyet az állam központi szervei és a helyi önkormányzati – továbbá egyéb – szervek rendszere révén valósít meg. Ennek keretében az állam – egyebek között – egészségügyi intézményhálózat működtetésére és az orvosi ellátás megszervezésére köteles. Az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul.22
Már több jelentésben is felhívtam arra a figyelmet, hogy abban az esetben, ha az egészségügyi intézményrendszeren belül meghatározott területeken bizonyos speciális szakellátások megszűnnek, érdemben elérhetetlenné válnak és ez az állapot elviselhetetlenül hosszú időn keresztül stabilizálódik, akkor az alapvető jogok szempontjából visszás helyzet állhat elő. Az ombudsmani gyakorlat szerint az egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozhat az a helyzet, ha az intézményrendszer átalakítása hatására vagy megfelelő fejlesztésének, finanszírozásának hiányában potenciálisan jelentős számú – különösen, ha kiskorú – beteg kerülhet veszélybe.23

5. A gyermekek jogairól szóló ENSZ egyezmény24
Az ENSZ Közgyűlése 1989. november 20-án egyhangúan fogadta el és 1990. szeptember 2-án lépett hatályba. A következő évtizedben az ENSZ tagállamok – két ország kivételével – ratifikálták. Ezzel az egyezmény a legszélesebb körben elismert nemzetközi emberi jogi szerződéssé vált. Magyarország, mint az egyezményt ratifikáló országok egyike (a Magyar Köztársaság az 1991. LXIV. törvényben hirdette ki az Egyezményt), nemzetközi kötelezettséget vállalt, hogy érvényesíti a gyermekek alapvető jogait és a gyakorlatban alkalmazza az egyezmény előírásait.
Az Egyezményben részes államok, annak 24. cikkében elismerték a gyermeknek a lehető legjobb egészségi állapothoz való jogát, valamint, hogy orvosi ellátásban és gyógyító-nevelésben részesülhessen, és erőfeszítéseket tesznek annak biztosítására, hogy egyetlen gyermek se legyen megfosztva az ezeknek a szolgáltatásoknak az igénybe vételére irányuló jogától.
A fenti jog teljes körű megvalósításának biztosítására a részes államok vállalták, hogy alkalmas intézkedéseket tesznek különösen arra, hogy küzdjenek a betegség és a rosszul tápláltság ellen, valamint tájékoztassák a társadalom valamennyi csoportját és különösen a szülőket és a gyermekeket a gyermek egészségére és táplálására.
A Gyermekjogi Egyezmény 3. cikke alapján Magyarország nem csupán a gyermekkel foglalkozó és védelmét biztosító intézmények létesítésre vállalt kötelezettséget, hanem ezen intézményekben biztosítani kell a jogszabályoknak megfelelő szakmai létszámot, szakértelmet, biztonságot, az egészséges környezetet. A jogszabályban előírt ellenőrzési kötelezettség pedig nem mellőzhető.
A Kormány részben ezen jog előmozdítása érdekében indította el a 2005-2013 évekre vonatkozó, „Közös kincsünk a gyermek!” Nemzeti Csecsemő és Gyermekegészségügyi Programot. A Program a gyermekegészségügyi ellátás (gyermekegészségügyi alapellátás, gyermekfogászat, járóbeteg szakellátás, fekvőbeteg ellátás, mentálhigiénés ellátás, rehabilitáció, prevenció stb.) felülvizsgálatára irányul; célja az egyenlőtlenségek megszüntetése a gyermekek egészségi állapotát és az egészségügyi ellátáshoz valló hozzáférést illetően. A vizsgálat ez idáig eredményes volt, több a gyermekegészségügyi ellátás rendszerét és működését felmérő tanulmány készült, amelyek az alapellátás megreformálását szolgálják majd a jövőben. A program aktuális szakasza lezárult, folytatása kormányzati egyeztetés alatt áll.

III. A vizsgálat megállapításai
A közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 11. § (1) bekezdése d) pontja értelmében a tanuló joga különösen, hogy rendszeres egészségügyi felügyeletben és ellátásban részesüljön. A nevelési-oktatási intézménynek gondoskodnia kell a rábízott gyermekek, tanulók felügyeletéről, a nevelés és oktatás egészséges és biztonságos feltételeinek megteremtéséről, a tanuló- és gyermekbaleseteket előidéző okok feltárásáról és megszüntetéséről, a gyermekek, tanulók rendszeres egészségügyi vizsgálatának megszervezéséről, ennek keretében különösen, hogy az óvodába járó gyermek, valamint a tankötelezettség végéig az általános iskolába, középiskolába, szakiskolába járó tanuló évenként legalább egyszer fogászati, szemészeti és belgyógyászati vizsgálaton vegyen részt.25
A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény 10. § (1) c) pontja szerint a 6-18 éves korosztály – ideértve a 18 év feletti nappali rendszerű iskolai oktatásban részt vevő személyeket is – a b) pontban foglaltakon túl az iskola- és ifjúság-egészségügyi ellátás keretében végzett szűrővizsgálatokra jogosult.
Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX. 3.) NM rendelet 5. § (2) bekezdése előírja, hogy a gyermekek, tanulók egészségügyi ellátását az orvos és a védőnő a nevelési-oktatási intézmény vezetőjével egyeztetett rend szerint kell, hogy végezze. E rendelet 3. §-ának (3) bekezdése értelmében, a területi védőnő az óvoda-, iskola-egészségügyi ellátással összefüggő feladatait26 a nevelési- oktatási intézményt ellátó iskolaorvossal együttműködve végzi. A rendelet 2. és 3. számú melléklete rendelkezik az óvoda-iskola-egészségügyi tevékenység keretében ellátandó orvosi és védőnői feladatokról, amelyek például a tanuló egészségi állapotának vizsgálata, követése, a krónikus beteg, valamint a testi, szellemi, érzékszervi fogyatékos tanulók háziorvossal egyeztetett fokozott ellenőrzése, az iskolai életkorhoz kötött és kampányoltások elvégzése és dokumentálása, elsősegélynyújtás, részvétel a nevelési-oktatási intézmény egészségnevelő tevékenységében, stb.
Az oktatási-nevelési intézményekben végzett egészségügyi ellátás egy olyan ellátási forma, amely hozzájárul a gyermekek egészségi állapotában és egészségügyi ellátásban meglévő esély egyenlőtlenségek mérsékléséhez. Széles körben, a leghátrányosabb területen élő, és hátrányos helyzetű gyermekek számára is biztosíthatja fejlődésük és egészségi állapotuk meghatározott életkorokban történő vizsgálatát, valamint a fertőző betegségeket megelőző védőoltásokat. Az iskolaorvosok és védőnők közreműködése az egészségnevelésben felbecsülhetetlen segítség mind a pedagógusok, mind pedig a szülők számára.
Az oktatási-nevelési intézmények egészségügyi ellátása, ezen belül az életkorhoz kötött orvosi és védőnői vizsgálatok döntően a prevenciót szolgálják, nem beteg gyermekek vizsgálata folyik; a testi, érzékszervi és a mentális fejlődés értékelése, és az ehhez szükséges vizsgálatok elvégzése a feladat. Ez nem történhet meg a teljes fizikális vizsgálat elvégzése nélkül, amely egyébként is minden korrekt orvosi vizsgálatnak része kellene, hogy legyen.27

Megállapításaim az iskolaorvosok tekintetében
Az iskolaorvosi ellátás minőségét alapvetően az alábbi tényezők befolyásolják:

1. A főfoglalkozású iskolaorvosok alacsony aránya
A 2008/2009-es tanév iskola-egészségügyi feladatairól szóló jelentés szerint28 jelenleg 1303 háziorvos, 1479 házi gyermekorvos, 278 főfoglalkozású ifjúsági orvos, 201 egyéb részfoglalkozású orvos (összesen 3261 szolgáltató) lát el iskolaorvosi feladatokat. Sajnos egyre több az ún. „vegyes körzet”, amelyben az iskolaorvosi tevékenységet a gyermek ellátást is végző felnőtt háziorvos látja el. Ez az ellátási forma azonban a komplex iskolaorvosi feladatok ellátását nem teszi lehetővé, mivel ezekben az esetekben gyakori az orvos túlterheltsége, az időhiány, az ellátáshoz szükséges idő pedig nincsen megfelelően szabályozva. Megállapítható, hogy a főállású iskolaorvosok nagyobb időráfordítással végzik vizsgálataikat, motiváltabbak a minőségi ellátásban, mint a vegyes körzetet ellátók.

2. Az ellátás feltételrendszere
Egy, a 2004/2005. tanévről készült nem teljes, de reprezentatív felmérés szerint az iskoláknak csak valamivel több, mint 2/3-a rendelkezik orvosi rendelővel vagy szobával. A vizsgált iskolák 14%-ban – az ÁNTSZ engedélyével – a jobb feltételeket biztosító orvosi rendelőben vagy a védőnői tanácsadóban történnek a vizsgálatok, általában egy egész osztály együttes berendelésével. További probléma, hogy az orvosi vizsgálatra szolgáló rendelők/szobák jelentős részének (40-50%) nincs külön várakozó helyisége, így a vetkőzést, öltözködést a rendelőben/szobában, vagy textíliával elválasztott fülkében oldják meg.29
Az iskola-egészségügyi hálózat hatékony működését jelentősen megnehezíti, hogy a vonatkozó jogszabályok nem rendelkeznek arról, hogy a fent említett tárgyi feltételek biztosítása kinek a kötelessége (az oktatási intézménynek, az egészségügyi szolgáltatónak, az önkormányzatnak?). Az iskola-egészségügyi alapellátásról szóló rendeletnek az iskolaorvosi rendelő minimális alapfelszerelésére vonatkozó rendelkezései elavultak, szükséges lenne az eszközök listáját a kornak megfelelő tételekkel (pl. számítógép, nyomtató, egységes szoftver, internetkapcsolat) kibővíteni. Célszerű lenne egységesíteni és korszerűsíteni az ellátással kapcsolatos dokumentációt, biztosítani a háziorvosokkal való online kapcsolattartást, és a tanulói adatok online lekérdezését.

3. Az iskola által rendelkezésre bocsátott időkeret
Nagyon gyakori panasz az iskolaorvosok részéről, hogy bár a közoktatás jogszabályai előírják az iskola-egészségügyi tevékenység szabályozását, a tanórák merev védelme időben rendkívül behatárolja a szűrővizsgálatokra fordítható időt. Mivel meghatározott, hogy egy-egy tantárgyból mennyi a kötelező óraszám, emiatt szükséges lenne rendezni, hogy hány tanítási óráról vonható el a tanuló szűrővizsgálat céljából.
A főfoglalkozású iskolaorvosok részéről egy-egy osztály kiscsoportos vizsgálata (4-5 fő /óra) akár 6 tanórát is igénybe vesz úgy, hogy az óráról mindig csak egy-egy csoport hiányzik. Ez azonban a részfoglalkozású, vegyes körzetet ellátó orvosok részéről időben kivitelezhetetlen. Védőnői és tanári jelzések szerint ugyanakkor – a fenti felmérés alapján –, a vegyes praxist ellátó orvosok részéről gyakori, hogy csak ritkán, azaz hetente, vagy havonta néhány órára fordulnak meg az iskolában. Ha el is végzik a szűrővizsgálatokat, arra mindig csoportosan kerül sor. Természetesen pozitív kivételek minden esetben vannak, nagyon sok múlik az iskolavezetés és a tantestület szemléletén, a pedagógiai és egészségügyi team együttműködésén.

4. A megbecsülés hiánya, alacsony finanszírozás
Az iskola-egészségügyi ellátás általában az alulfinanszírozott tevékenységek közé tartozik. Ahogyan azt fentebb már jeleztem, a feladatot részfoglalkozásban ellátó orvosok bruttó díjazása 40Ft/fő/hó.

5. A főfoglalkozásúak magas terhelése
Az iskolaorvos által ellátható tanulószám – több főfoglalkozású iskolavédőnő segítségével – maximum 2400 fő lehet, amely szám – főleg ha ez több iskolában oszlik el –, önmagában is magas. Számos esetben azonban ennél magasabb tanulószámot is ellátnak. Ráadásul a jogszabály jelenleg nem tesz különbséget a gimnáziumok és a szakképesítést ellátó iskolák ellátható létszáma között, miközben az utóbbiakban sokkal több és differenciáltabb feladata van az orvosnak (és védőnőnek).

6. Hatékony szakmai ellenőrzés hiánya
Formálisan ugyan az alapellátási szakfelügyelet által biztosított az igen magas számú szolgáltató szakfelügyelete, a gyakorlatban azonban ez nem hatékony. Mivel az iskola-egészségügyi ellátás komplex team munkát igényel, nagy szükség lenne az ellátók azonos személettel végzett közös szakfelügyeletére.

7. Képzés
Bár az iskolaorvostan-ifjúságvédelmi szakvizsga megszerzésének lehetősége színvonalas ellátást biztosíthatna, azonban a szakvizsga megléte nem feltétele az ellátásnak. A jogszabályban előírt alapszakvizsgák tematikájában azonban (házi orvostan, csecsemő-gyermekgyógyászat, foglalkozás-egészségügy) nincs meg a szükséges iskola egészségügyi információ. Előrelépést jelentene, ha a munkakör ellátásának feltételei közé bekerülne egy alaptanfolyam elvégzése.

8. Megfelelő tájékoztatás
Szükség lenne az iskolaorvos és a tanulók-szülők, illetve a tanárok-iskola közötti többirányú kommunikáció kiépítésére. A Nagycsaládosok Országos Egyesületének tájékoztatása és az OGYEI felmérése szerint ugyanis számos szülő, illetve tanuló egyáltalán nem értesül az iskolaorvos elérhetőségéről, az általa elvégzett szűrővizsgálatokról, és azok eredményéről, jelentőségéről. Ugyanakkor az orvos sem kap visszajelzést a szülőktől, diákoktól arról, hogy az általa kiszűrt és megfelelő szakorvoshoz utalt betegségek (pl: gerincferdülés, látásromlás, stb.) ellátására sor került-e. A szülők nem tájékoztatják arról, hogy elvitték-e a gyermeket a szakvizsgálatra, s ott milyen leleteket kaptak, szükséges-e a gyermek ez irányú továbbgondozása. Hasonlóan az iskola sincs megfelelően tájékoztatva az orvos által kötelezően elvégzendő szűrővizsgálatokról, azok várható időtartamáról, esetlegesen arról sem, hogy az orvos mikor tartózkodik az intézményben. Ha az iskolaorvos és a tanárok között megfelelő kommunikáció alakulna ki, mérsékelhető lenne az a „feszültség”, amely a vizsgálatok miatt elmaradt tanórák következtében alakul ki.

Megállapításaim a védőnők tekintetében
Amint azt már egy korábbi jelentésemben jeleztem,30 a védőnők túlterheltek, és a jogszabályban meghatározott maximális létszámon felüli ellátottat gondoznak. A védőnők alacsony létszáma miatt az iskolai-egészségügyi teendőiket csak részmunkaidőben, illetve a területi védőnő körzetükhöz tartozó feladatként látják el. Mivel a jogszabályban megengedettnél jóval nagyobb létszámú gyermeket látnak el, így csökken az iskola-egészségügyi tevékenységre – vizsgálatok, egészségnevelés – fordítható idejük. Ez annál is inkább aggályos, mivel az iskola az a színtér, ahol lehetőség nyílna a prevenció az egészségtudatos életvitel hangsúlyozására, így különösen szükséges lenne az iskolákban a védőnői jelenlét megerősítésére. 
Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX. 3.) NM rendelet 5. § (2) bekezdése előírja, hogy a gyermekek, tanulók egészségügyi ellátását az orvos és a védőnő a nevelési-oktatási intézmény vezetőjével egyeztetett rend szerint kell, hogy végezze. A nevelési-oktatási intézmények működéséről szóló 11/1994 (VI.8.) MKM rendelet 4. § (1) i) és m) pontja pedig kimondja, hogy a nevelési-oktatási intézmény szervezeti és működési szabályzatában kell meghatározni az iskola-egészségügyi ellátást biztosító egészségügyi szolgáltatóval való kapcsolattartást, valamint a rendszeres egészségügyi felügyelet és ellátás rendjét.
A fenti jogszabályi rendelkezések ellenére az OGYEI felméréséből megállapítható, hogy az iskola-egészségügyi ellátás a nevelési-oktatási intézmények túlnyomó többségében nem egyeztetett rend szerint folyik. A felmérésben résztvevő tanulók 58%-a ugyanis nem tudja, hogy az iskolaorvos mikor tartózkodik az iskolában, 50%-uk pedig nem tudja, hogy az iskolavédőnő mikor elérhető az intézményben.
További probléma, hogy az iskolavédőnői ellátás keretében nincs meghatározott szakmai protokoll arra vonatkozóan, hogy mi az a „minimum ellátás”, amelyet a gyermekek számára a szűrésen és a védőoltáson túl biztosítaniuk kell. Ebből adódóan az sincs meghatározva, hogy a területi védőnői feladatokat is ellátó védőnőknek konkrétan hány órát, mennyi időt kell az iskolában tartózkodnia.

Megállapításaim az iskolapszichológusok tekintetében
A vizsgálat során megállapítottam, hogy bár a szakmai vélemények szerint az iskolapszichológusok nevelési-oktatási intézményben való közreműködése indokolt, és jelentős segítséget nyújtana a nevelésben és az oktatásban, az iskolapszichológusi hálózat jelenleg nem működik, annak kiépítése nem történt meg. Bár határozott szándék mutatkozik az ellátás megszervezését illetően, azonban míg az iskolapszichológusok foglalkoztatása nem kötelezően előírt munkakör a közoktatás intézményeiben, hanem „megszervezhető” szolgáltatás, és a hálózat kiépítéséhez szükséges források sem állnak rendelkezésre, az iskolapszichológusi ellátottság esetlegesség, és egyenetlensége továbbra is fennmarad. Ezáltal a gondozásra szoruló gyermekek esetében sérül az egyenlő bánásmód követelménye.
Az iskolapszichológiai ellátás hatékony működése érdekében szükséges olyan szakmai protokoll megfogalmazása, amely körülírja az iskolapszichológus tevékenységi körét, az ellátható kliensek körét, a dokumentáció rendjét és a szakellátásra utalás eseteit. Az adatvédelmet is biztosító nyilvántartás segítségével az átfedő szolgáltatások (előfordul, hogy az iskolapszichológus, a nevelési tanácsadó és a gyermekjóléti szolgálat is egyszerre kezeli a gyermeket, és nem tudnak egymásról) és az ellátási hiányok is egyaránt kiszűrhetők lennének, s az adott területi egység szintjén megjelenítené az önkormányzat ellátási körébe tartozók oktatási, szociális, és egészségügyi ellátását.
További szükségként merül fel a szakmai ellenőrzés bázis intézményeinek – módszertani központok – kiépítése, amelyen keresztül az iskolapszichológusok szakmai munkájának ellenőrzése, valamint a posztgraduális és a szakmai továbbképzések egységes rendszere valósulna meg.

Megállapításaim az iskolafogorvosok tekintetében
A Korm.rendelet 22. § (1) bekezdése értelmében az önkormányzattal, illetve az általa területi ellátási (körzet) kötelezettséggel megbízott fogászati ellátást nyújtó szolgáltatóval a megyei (fővárosi) egészségbiztosítási pénztár finanszírozási szerződést köt.
Vizsgálatom során megállapítottam, hogy az iskolafogorvosi tevékenységről rendelkező jogszabályok között ellentmondás van. Az iskola-egészségügyi alapellátásról szóló rendelet szerint már az 1200 főt meghaladó tanulólétszám esetén – és ebből a szempontból a fogyatékossággal rendelkezőket dupla létszámmal kell figyelembe venni – az iskolafogorvosi ellátás biztosítására teljes munkaidejű fogorvos foglalkoztatása szükséges.31 A Korm. rendelet ugyanakkor úgy rendelkezik, hogy nem köthető új finanszírozási szerződés főállású fogászati alapellátásra, ha a gyermeklétszám 1500 fő alá csökken.32 Mindezek következtében egyes önkormányzatok akár 4500 gyermekre is finanszírozási szerződést kötnek, anélkül, hogy több praxist létesítenének. Szükséges lenne az elláthatók létszámát legalább a gyermekeknél limitálni, hiszen ez szükség szerinti ellátás, míg a felnőtt fogászat igény szerint önmagát szabályozza.33
Másik fontos probléma, hogy a teljesítményfinanszírozás, illetve a pontozási rendszer szükségtelenül tesz különbséget a különböző eljárások között; a rendszer hiányossága, hogy nem pontozza az iskolai és óvodai bemutatókat, a gyakorlatokat és a preventív munkát sem.
Egyértelmű szabályozásra szorul az alapítványi és az egyházi nevelési-oktatási intézményben tanulók fogászati ellátásának megszervezése is. Nem elfogadható az a gyakorlat, mely szerint az alapítványi iskolába járó gyermekek azért nem részesülnek iskolafogászati ellátásban, mert nem önkormányzati nevelési-oktatási intézmény tanulói.
Az ellátásban részesülő gyermekek és szüleik számára nagy gondot jelent, hogy nincsen egységes szakmai vélemény és gyakorlat arra vonatkozóan, hogy meddig terjed az iskolafogorvos feladatköre. A vizsgálat – állapotfelmérés, diagnosztizálás – és a kezelés sok esetben nem elhatárolható, ugyanakkor a kezeléshez a szülő engedélye is szükséges. Mindez indokolja egy egységes szakmai protokoll kidolgozását.
Az iskolafogászati ellátás színvonalát javítaná az egységes szakmai felügyelet kialakítása, ugyanis az ellenőrzés teljes hiánya az ellátás minőségét veszélyezteti.
A vizsgálat során szintén kérdésként merült fel, hogy amennyiben a gyermekeknek az iskolafogászati vizsgálaton való megjelenés utazási költségeket von maga után, azokat a nevelési-oktatási intézménynek, a szülőnek, illetve az önkormányzatnak kell-e megtérítenie. Véleményem szerint a kötelező önkormányzati feladat ellátásával kapcsolatos költségek nem háríthatók át az ellátásban részesülőre, illetve szüleikre.

Összegzés
Eljárásom eredményeként – az iskolaorvosi és védőnői szolgálat tekintetében – megállapítottam, hogy az ország területén élő, 6-18 év közötti tanköteles gyermekek, akik részt vesznek valamely oktatási-nevelési intézmény nappali tagozatos képzésében, hozzájutnak a kötelező iskola-egészségügyi szűrővizsgálatokban, oltásokban. 
Bár a szolgáltatás „minősége” és elérhetősége, gyakorisága között – attól függően, hogy a diák valamely nagyobb városban vagy egy kistelepülésen él –, jelentős különbségek vannak, a kötelezően előírt ellátást (szűrővizsgálatot, oltást) minden tanuló megkapja.  
A városi, illetve a kistelepülésen működő iskolák iskola-egészségügyi ellátásában  meglévő jelentős különbségeket az eljárásom során megkeresett csekély számú iskola válaszai is feltárták. Ezek alapján megállapítottam, hogy az ellátást jelentősen befolyásolja, hogy a diákok magában az iskolában kialakított rendelőben, az – akár hetente többször jelenlévő – főállású gyermekorvost, védőnőt kereshetik-e fel (amely inkább a fővárosban és a nagyobb városokban jellemző), vagy pedig az iskolától távol, akár másik településen lévő orvosi rendelőben, a felnőtt háziorvos nyújtja a szolgáltatást (kistelepülés). Szintén fontos tényezője az ellátásnak, hogy a pedagógusok hány tanórát tudnak „nélkülözni” annak érdekében, hogy a diákok valóban alapos vizsgálaton tudjanak részt venni. A vizsgálatok elvégzéséhez ugyanis megfelelő/elegendő idő szükséges, amely a gyakorlatban valóban a kötelezően előírt tanórák megtartásának „rovására megy”. Ennek lehető legoptimálisabb megszervezéséhez szükséges lenne a megfelelő kommunikáció kialakítására az „érintettek” orvos-diák-szülő-pedagógus között.
Ugyanakkor önmagában az a tény, hogy a gyermek önkormányzati, egyházi vagy alapítványi iskolába jár, nem befolyásolja az ellátás biztosítását, hiszen valamennyi fenntartó eleget tesz ezen törvényi kötelezettségének. Vizsgálatom azonban feltárta azt is, hogy a megkeresett iskolák közül több esetben az alapítványi, egyházi iskolák magasabb színvonalú ellátást biztosítottak, mint az önkormányzat által fenntartott intézmények.
Az iskolapszichológiai ellátással kapcsolatban szintén megállapítottam, hogy attól függően, hogy a gyermek hol lakik (s ebben az esetben nemcsak a falu-város között, hanem még a nagyobb városok között is jelentősek az ellátásbeli különbségek) igen eltérő a gyermekek „hozzájutása” a szolgáltatáshoz. Bár minden típusú (általános, közép, szak-) iskola úgy nyilatkozott, hogy az oktatási, nevelési munkájuk hatékonyságának növelése érdekében szükség lenne az ellátásra és a diákok mellett sok esetben a tanárok is igénybe vennék ezt a szolgáltatást, gyakorlatilag csak kevés iskola tudja biztosítani, hogy főállású iskolapszichológus segítse a pedagógusok munkáját.
Az iskolafogorvosi ellátással kapcsolatban vizsgálatom feltárta, hogy bár jogszabályi előírás az évi két alkalommal történő szűrővizsgálat, ennek a kötelezettségnek az iskolák csak „nehézkesen” tesznek eleget. Ennek oka, hogy a fogorvosi ellátás minden esetben az iskolán kívüli fogorvosi rendelőben vehető igénybe, így az ellátás – a közlekedéssel együtt – igen időigényes. Ráadásul az utazás költségét az intézmények sok esetben a szülőkre hárítják. További probléma, hogy az ellátás – szintén az idő szűkössége miatt – gyakorlatilag kizárólag szűrésre korlátozódik, s csak kevés esetben kerül sor tényleges fogorvosi beavatkozásra. Így a gyermekek ténylegesen fogászati kezelésben nem részesülnek.
Valamennyi iskolai egészségügyi ellátás vonatkozásában megállapítottam, hogy az érintettek nagyon kevés információval rendelkeznek pl. annak finanszírozásáról, a kötelező szakmai protokollról, amelynek oka lehet a hiányzó szakmai felügyelet.
Fentiek alapján megállapítottam, hogy az iskola-egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés egyenlőtlensége miatt, azon ellátottak vonatkozásában, akik csak korlátozott módon részesülnek az ellátásban, sérül az Alkotmányban biztosított lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog, illetve a kifogásolt gyakorlat a hátrányos megkülönböztetés tilalmába ütközik.
A vizsgálatom feltárta azt is, hogy az iskola-egészségügyi ellátás egyes részterületein hiányoznak az ellátás minőségét garantáló szakmai protokollok. Ennek hiányában sem az ellátást biztosító egészségügyi dolgozók, sem az érintettek nincsenek tisztában azzal, hogy kötelezően mely időtartamban és milyen ellátást kell biztosítani, amely bizonytalanság a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményének sérelmét idézi elő.
A gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával, valamint az állam intézményvédelmi kötelezettségével összefüggésben – tekintettel arra, hogy valamennyi gyermek részesül valamilyen szintű ellátásban – visszásság nem állapítható meg.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a nemzeti erőforrás miniszterét, hogy 
– az érintett szakmai kollégiumokkal és szervezetekkel együttműködve, a jogalkalmazói tapasztalatokra figyelemmel a megfelelő jogszabályi rendelkezések módosításával kezdeményezze az egyes iskola-egészségügyi ellátásokra vonatkozó szakmai protokollok kidolgozását, és a szakmai felügyelet kiépítését, 
– az ellátásoknak a gyermekek jogait és mindenek felett álló érdekeit is tiszteletben tartó elvégzéséhez szükséges szakmai, tárgyi, valamint finanszírozási feltételek megteremtését.
– Tegyen határozott és összehangolt lépéseket annak érdekében, hogy a közoktatás intézményeiben az egyenlő bánásmód követelménye alapján a gyermekek, a tanulók azonos feltételek szerint részesüljenek, azonos színvonalú ellátásban.
– Tegyen intézkedéseket az iskola-egészségügyi szakemberek számának emelkedését eredményező feltételrendszer kialakítására, méltányos finanszírozásuk megteremtésére.

Budapest, 2011. október 24.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX. 3.) NM rendelet 1. § (1) A 3-18 éves korosztály, valamint a 18 év feletti, középfokú nappali rendszerű iskolai oktatásban résztvevők megelőző jellegű, az egészségügyi alapellátás keretében szervezett iskola-egészségügyi ellátásban (a továbbiakban: iskola-egészségügyi ellátás) való rendszeres részvételéről az óvodák és iskolák (a továbbiakban együtt: nevelési-oktatási intézmények) e rendeletben foglaltak szerint gondoskodnak.
2. § (1) Az iskola-egészségügyi ellátást valamennyi nevelési-oktatási intézményre kiterjesztve kell intézményenként vagy több intézmény ellátásának közös biztosításával megszervezni.
2 Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997. (IX.3.) NM rendelet 3. § (1)
3 Forrás: Iskola-egészségügy, Országos Gyermekegészségügyi Intézet Budapest, 2005
4 Lásd. 1. számú melléklet a részmunkaidős és teljes munkaidős iskolaorvosi szolgálatok finanszírozására vonatkozóan
5 Az életkori sajátosságokhoz igazodó betegségek megelőzését és korai felismerését célzó szűrővizsgálatokat, továbbá a szűrővizsgálatokat végző egészségügyi szolgáltatókat és az igénybevételükkel kapcsolatos eljárás rendjét a kötelező szűrővizsgálatokról szóló 51/1997. (XII. 18.) NM 1. §-a tartalmazza.
6 Lásd 2. számú melléklet a teljes- illetve részmunkaidős iskolavédőnői ellátás finanszírozásáról
7 Iskolapszichológia. Szerkesztette: Porkolábné Dr. Balogh Katalin. Tankönyvkiadó, Budapest, 1988. pp. 46-55.
8 A gyermekpszichiátriai ellátással kapcsolatosan Ld! AJB-1298/2011 számú jelentést
9 Lásd 3. számú melléklet az iskolapszichológiai ellátásról 
10 A pedagógiai szakszolgálatokról szóló 4/2010 (I.19.) OKM rendelet
11 A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény
12 Forrás: Iskola-egészségügy, Országos Gyermekegészségügyi Intézet Budapest, 2005
13 Lásd 4. számú melléklet az iskolafogorvosi ellátásról
14 Először erről lásd az OBH 6501/2001. számú jelentést.
15 Az Obtv. 18. § (4) bekezdése alapján az országgyűlési biztos az általa vizsgált ügyben bármely szervtől - ideértve az e törvény szerint hatóságnak nem minősülő szerveket is - vagy annak munkatársától írásbeli magyarázatot, nyilatkozatot, felvilágosítást vagy véleményt kérhet.
16 Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig közérdekűségi tesztet.
17 Vö. 9/1992. (I. 30.) AB határozat.
18 Vö. 56/1991. (XI. 8.) AB határozat.
19 64/1991. (XII. 17.) AB határozat
20 OBH 2057/2008., OBH 2223/2008., OBH 1588/2008., AJB 3432/2009., AJB 1920/2010., AJB 4149/2010. számú jelentések
21 79/1995(XII.21.) AB határozat
22 Lásd különösen: 56/1995. (IX. 15.) AB határozat és 37/2000. (X.31.) AB határozat
23 Lásd először AJB-3536/2009. számú jelentést.
24 Magyarországon kihirdette az 1991. évi LXIV. törvény
25 A közoktatásról szóló 1993. évi LXXIX. törvény 41. § (5)
26 A területi védőnői ellátásról szóló 49/2004. (V. 21.) ESzCsM rendelet alapján
27 Dr. Aszmann Anna kutatási és orvos szaktanácsadó OGYEI
28 Fodor József Iskolaegészségügyi Társaság Szakvéleménye alapján
29 Ezzel kapcsolatban lásd az AJB-6790/2010 számú ombudsmani jelentést
30 Lásd az AJB-3809/2010. számú ombudsmani jelentést
31 Az iskola-egészségügyi ellátásról szóló 26/1997 (IX.3.) NM rendelet 6. § (3) bekezdése értelmében (3) 1200 főt meghaladó tanulólétszám esetén az iskolafogorvosi ellátás biztosítására teljes munkaidejű fogorvos foglalkoztatása szükséges. Egy teljes munkaidőben alkalmazott fogorvos által ellátott körzet gyermeklétszáma nem haladhatja meg az 1800 főt. Fogyatékos gyermeket a létszám meghatározásánál kétszeresen kell figyelembe venni.
32 Az egészségügyi szolgáltatók Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részleteiről szóló 43/1999 (III.) Kormányrendelet 22. § (3) bekezdése értelmében Nem köthető új fogászati alapellátási szolgálatra finanszírozási szerződés, ha az új szolgálat létesítése következtében az ellátással érintett település területén lévő finanszírozott szolgálatra jutó lakosságszám felnőtt szolgálat esetén 4000, vegyes szolgálat esetén 3600, gyermekszolgálat esetén 1500 fő alá csökken.
33 Forrás: Dr. Szőke Judit főorvos, Preventív Fogászati Társaság elnöke, in Deantal Press II. évfolyam, 3. szám – Az iskolafogászat anomáliái

További mellékletek külön dokumentumban találhatók