Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának

JELENTÉSE

az AJB 316/2011. számú ügyben

2011. 

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának

Jelentése

Az AJB 316/2011 számú ügyben

Előadó: dr. Bassola Eszter 
dr. Lux Ágnes

Az eljárás megindulása

A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (Gyvt.) 11§ (2) bekezdése szerint „a gyermekek alkotmányos jogainak védelmét az országgyűlési biztos … a maga sajátos eszközeivel segíti, … feladata, hogy a gyermek alkotmányos jogait érintő – tudomására jutott – visszaéléseket kivizsgálja és orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményezzen….” E gyermekjogi szakombudsmani teendőket hivatali időm alatt, speciális gyermekjogi projekt keretében látom el.
A médiában megjelent sajtóhírek (pl. TV2 – Mokka: http://tv2.hu/mokka/video/pedofilia-a-gyermekotthonban; „Halálos baleset után pedofília gyanúja a gyermekotthonban”) alapján, élve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16.§ (2) bekezdésében kapott felhatalmazásommal hivatalból vizsgálatot indítottam Budapest Főváros Cseppkő utcai Gyermekotthonában (1025, Budapest Cseppkő u. 74, továbbiakban: Gyermekotthon), kapcsolódóan a 2011. évi gyermekjogi projekt legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogot fókuszba helyező témáihoz. 
A Gyermekotthon szakmai munkáját, a gondozott gyermekekkel való bánásmódot sérelmező panasz alapján folytatott korábbi vizsgálatomat követően, figyelemmel a nyilvánosságot kapott sajtóhírekre, amelyek ismételten felvetették a gyermeki jogok sérelmét, e vizsgálatom mellett, AJB 457/2011. számon utóvizsgálatot rendeltem el. 
Ennek során, 2011. január 20-án munkatársaim előre be nem jelentett helyszíni vizsgálatot tartottak, melynek alkalmával az intézmény igazgatója – más hivatalos elfoglaltsága miatt – személyesen nem volt jelen, ezért később, 2011. január 24-én ismételten felkerestük az intézményt. Az otthon vezetőjének személyes meghallgatását és a szükséges dokumentáció bekérését követően, az abúzus körülményeinek részletesebb feltárásához a Budapest Főpolgármesteri Hivatal Gyermek-és Ifjúságvédelmi Osztálya által lefolytatott általános szakmai vizsgálat megállapításait is megismertem, továbbá az ügyben megkerestem a gyámi-gondozói tanácsadót, a gyermekjogi képviselőt, valamint Budapest rendőrfőkapitányát is

A megállapított tényállás

A médiában megjelent hír szerint a Gyermekotthon egyik nevelője rendszeresen hazavitt két gondozására bízott kislányt, valamint „a Tények információja szerint nemcsak együtt aludt a hét és nyolc éves kislányokkal a Cseppkő utcai Gyermekotthon gondozója, hanem szexuálisan zaklatta is őket.”
1. Munkatársaim előzőekben jelzett, második helyszíni látogatásuk alkalmával az intézmény igazgatójától szóbeli tájékoztatást kaptak, valamint felkeresték a konkrét ügyben érintett gyermekekkel foglalkozó munkatársakat is.
A tájékoztatást követően – a gyám és az otthonvezető válaszait összegző – írásban kapott információk szerint a gyógypedagógus nevelőtanár 2010. december 15-én telefonon jelezte a családgondozónak, valamint az otthonvezetőnek, hogy „fontos dologról” szeretne velük beszélni. A telefonhívást követően, az esetet észlelő gyógypedagógus nevelőtanár, az otthonvezető és a szakmai egység pszichológusa részvételével megbeszélést tartottak, amelyen a gyógypedagógus nevelőtanár elmondta az általa észleltek alapján megalapozódó „gyanúját”, amelyet megerősített a pszichológus is. Másnap jelzésüket mindketten írásba foglalták. Az otthonvezető értesítette az intézmény igazgatóját is, aki 2010. december 17-én megbeszélést tartott az otthonvezető, az érintett nevelő, a gyám, a gyógypedagógus nevelőtanár, a pszichológus és a családgondozó részvételével. Ekkor az intézmény igazgatója tájékoztatta a megjelenteket, hogy az ügyben fegyelmi eljárást indít, azonban a gyám rendőrségi feljelentéséből indult eljárás lezárásáig a fegyelmi eljárás lefolytatását, továbbá az érintett nevelőtanár munkaviszonyát felfüggeszti. 
A két érintett gyermek ekkori gyámja, nem az az otthonvezető, ahol az eset történtekor a gyermekek napi szintű gondozása történt, hanem a korábbi gondozási hely vezetője. A két gyermek és az ügyben érintett nevelő szervezetileg már a gyermekek gondozását ellátó III. számú szakmai egységhez tartoznak, míg a gyám még mindig az I. számú szakmai egység vezetője. 
A gyám, 2010. december 16-án a fenti időpontokban hozzá eljutott két jelzés alapján bejelentést tett a budapesti II. kerületi Rendőrkapitányságon, amelyben kérte az ügy kivizsgálását és az eljárás megindítását. Ehhez a bejelentéshez mellékelte a III. számú szakmai egység pszichológusának és a III. számú szakmai egység érintett gyermekotthoni csoportja gyógypedagógus nevelőtanárának írásos jelzését is. 2010. december 17-én a gyám írásban kérte a Gyermekotthon igazgatóját az ügy kivizsgálására és ennek alapján a szükséges munkáltatói intézkedések megtételére, valamint szóban megkérdezte az érintett nevelőtanárt a gyermekek engedély nélküli elvitelének megtörténtéről, illetve arról, hogy a jelzések alapján, hogyan nyilatkozik a gyermekekkel való kapcsolat jellegéről. Az érintett nevelő elmondta, hogy valóban engedély nélkül vitte ki a kicsiket, amelyet azzal indokolt, hogy a csoportjában nevelkedők közül csak ez a két gyermek nem jár rendszeresen haza a szüleihez. Arra a kérdésre, hogy miért nem jelezte elviteli szándékát, nem tudott válaszolni. A jelzések egyéb tartalmából következtethető esetleges visszaélést visszautasította.
A gyermekfelügyelők és a nevelők szakmai-pszichikai alkalmasságának megállapítására és annak rendszeres időközönkénti felülvizsgálatára vonatkozó kérdésemre azt a választ kaptam, hogy a gyermekfelügyelők és nevelőtanárok kiválasztása az I. számú szakmai egységben megüresedő álláshelyekre 2008. augusztus elseje óta az egységen belül, a meghirdetett álláshelyekre jelentkezők közül, több fordulóban, a szakmai egység pszichológusának közreműködésével történik. Külön pszichikai alkalmassági vizsgálat intézményi szinten nincs, az alkalmasság előfeltétele (a munkáltató által kért szempontok alapján végzett) általános orvosi vizsgálat. Ebben a külső, egészségügyi szolgáltató által elvégzett orvosi vizsgálatban külön pszichikai alkalmasságot nem vizsgálnak. A meghirdetett álláshelyre jelentkezők közül a szakmai egység vezetője és pszichológusa kiválasztja a benyújtott iratok (önéletrajz, végzettséget igazoló okiratok, stb.) alapján a lehetséges jelölteket. Ezt személyes interjú követi, ahol jelen van a fent említett két szakember, majd a gyermekotthoni csoporttal egyeztetve döntik el a hospitálási időpontokat, ami minden napszakot lefedően minimum három alkalommal történik, a csoportban dolgozó állandó tag felügyeletével. 
A konkrét eset leírására vonatkozóan a gyám csupán arról tájékoztatott, hogy a hozzá érkezett két jelzés nem „konkrét esetre”, csak a folyamatra vonatkozott, és az ebből következő általános vélelmezések váltak ismertté 2010. december 16-án. 
A gyám tudomása szerint csak a két kislány esetében történt gyámi engedély nélküli elvitel.
Arra a kérdésünkre, hogy mióta volt lehetősége a nevelőnek a kifogásolt magatartás kifejtésére és volt-e korábban hasonló esemény, a következő tájékoztatást kaptuk: az érintett nevelő 2009. október 1-jén került át az I. szakmai egységből (a 2009. évi szakmai ellenőrzés nyomán készült intézkedési terv megvalósításának részeként) a III. szakmai egység egyik csoportjába csoportvezető nevelőnek, a két gyermekkel együtt. Korábbi csoportjában a két gyermek esetében engedély nélküli elvitel – éjszakával egybekötött kivitel, a kapott tájékoztatás szerint, nem történt. Ugyanakkor a III. sz. szakmai egység otthonvezető véleménye szerint 2009. október 1-jétől – annak lehetősége fennállt. 
Megjegyzendő, hogy munkatársaim a helyszínen azt a szóbeli információt kapták, hogy „hasonló” ügyben, mintegy két évvel ezelőtt, az intézmény korábbi vezetése alatt, már felmerült az érintett nevelő neve, azonban erről semmilyen dokumentáció nem áll rendelkezésre.
A nevelők gyermekotthonban való éjszakai tartózkodásának feltételeire és annak adminisztrációjára vonatkozó kérdésünkre, amelyhez tartozóan 2009-től kezdődően bekértük a vonatkozó iratok (napló) másolatát, azt a tájékoztatást kaptunk, hogy abban az esetben tartózkodhat nevelő éjszaka a gyermekotthonban, ha éjszakai szolgálatot lát el (20.00 és 08.00 óra között). Éjszakai szolgálatot elsősorban a gyermekfelügyelők látnak el. Betegség, létszámhiány, szabadság, helyettesítés esetén – a megszakítás nélküli, folyamatos munkarend miatt –láthat el nevelőtanár éjszakai szolgálatot. A vonatkozó naplók másolatát többszöri kérésem ellenére sem bocsátotta rendelkezésemre az intézmény.
Arra a kérdésünkre, miszerint mi indokolta és hányszor fordult elő, hogy az ügyben érintett nevelő a III. számú szakmai egységben töltse az éjszakát, sem szóban, sem írásban nem kaptunk érdemi választ.
Tájékoztatást kértünk arról is, hogy más dolgozók jelezték-e az érintett nevelő szabályoktól eltérő magatartását. Ezzel összefüggésben a gyám elmondta, hogy mivel szervezetileg a csoport munkavállalói a III. számú szakmai egységhez tartoznak, a csoportbeli jelzések megtörténtéről, illetve meg nem történtéről a gyámnak nincs tudomása. A III. sz. szakmai egység otthonvezető tájékoztatása szerint feltételezhetően „az alá-fölérendeltségi viszony is meghatározhatta, hogy gyermekfelügyelők sem írásban, sem szóban nem tettek jelzést”.
Arra a kérdésre, hogy észlelt–e, és amennyiben igen, ki és milyen változásokat, esetleg intő jeleket a gyermekek viselkedésében az érintett időszakban, valamint, hogy maguk a gyermekek jeleztek-e problémát a nevelővel kapcsolatban azt a tájékoztatást kaptuk a gyámtól, hogy a gyermekek nem jeleztek problémát; intő jeleket, változásra utaló viselkedést közvetve sem tapasztalt. A III. sz. szakmai egység otthonvezetője véleménye szerint ugyanakkor a gyermekek kivételezett helyzetben voltak, több feladatot kaptak a nevelőtől; a csoportban vezető szerepet tölthettek be, más felnőtteknek nehezebben fogadtak szót. 
Ez utóbbi állítást támasztja alá az, hogy a helyszíni vizsgálat alkalmával munkatársaim meggyőződtek arról, hogy az érintett nevelő által kifejezetten és kizárólag a kislányok számára korábban vásárolt márkás sportcipő, sportruházat megérkezett a szakmai egységbe – amely a gyógypedagógus nevelő szerint az ajándékozás szokásos mértékétől jelentősen eltér.
Az I. számú szakmai egység pszichológusa arról számolt be, hogy a gyermekekkel nem volt probléma, amíg ő foglalkozott velük, ugyanakkor megfigyelhető volt a nevelőhöz való erősebb kötődés (főleg a fiatalabb kislány részéről), amelyet indokolhatott a szülői kapcsolattartás intenzivitásának csökkenése is. Indokolt kitérnem arra is, hogy munkatársaim helyszíni tapasztalatai szerint az eset felszínre kerülése óta a gyermekek intenzívebb, speciális terápiában nem részesülnek, ez pedig álláspontom szerint, figyelemmel a nevelő gyermekekhez való ismertetett viszonyára, komoly aggályokat vethet fel. Utalni szeretnék arra is, hogy amennyiben az intézményen belüli esetleges kapacitás hiányában nem oldható meg a gyermekek külön mentális kezelése, úgy a Gyermekotthonnak az eset súlyosságának kellő mérlegelését követően lehetősége lett volna (lenne) az ilyen esetekre felkészült civil szervezetek bevonására is.

A gyermekek vérszerinti szüleivel való kapcsolattartásának körülményeire vonatkozóan azt a tájékoztatást kaptuk, hogy a szülőkkel a Gyermekotthon családgondozója tartotta a kapcsolatot illetve a gyermeket gondozó és nevelő csoport a kapcsolattartások alkalmával találkozott a szülőkkel a csoportban. E látogatások alkalmával a szülők együttműködőek voltak. Az életükben bekövetkező kedvezőtlen változásokról azonban sem a Gyermekotthont, sem a gyermekjóléti szolgálatot nem értesítették. Ezekről általában utólag, a családlátogatások alkalmával értesült az intézmény, az ilyenkor felajánlott segítséget elfogadták. 2009 során az esetmegbeszéléseken a szakemberek támogatták a szülők azon kérését, miszerint gyermekeikkel otthonukban találkozhassanak, a tervezett hazagondozás végső időpontját azonban nem határozták meg. A hétvégi kapcsolattartások problémamentesen zajlottak. A szülők albérletbe költöztek 2009. decemberében, melyről értesítették a Gyermekotthont is. Anyagi terheik és foglalkoztatásbeli problémáik mellett a kapcsolattartás folyamatos volt. A Gyermekotthon, a szülőkkel együtt kérte 2010. májusában a gyermekek nyári szüneti kapcsolattartását, ami egy július végi és egy augusztusi otthoni, együtt töltött hetet jelentett volna a családnak. A hétvégi kapcsolattartások továbbra is rendben zajlottak, a szülők a gyermekek ismert magatartásproblémáin kívül semmilyen nehézséget nem jeleztek. A családot a kapcsolattartások alkalmával alkalomszerűen meglátogatta a családgondozó. A gyermekek általában az édesanya felügyelete alatt voltak. 2010. július végén, a nyári szüneti kapcsolattartást megelőzően a szülők telefonon jelezték, hogy albérletüket el kellett hagyniuk és ideiglenesen az apai nagyszülőhöz költöztek, de céljuk mindenképpen az volt, hogy új albérletbe költözzenek tovább. A család 2009-ben rövid időt már töltött a nagyszülőnél, de mindannyiuknak nehézséget jelentett az alkalmazkodás. A nagyszülő engedélyezte a család ott tartózkodását, de elzárkózott a „hivatalos” személyek fogadásától így a családlátogatásra csak akkor kerülhetett sor, amikor a nagyszülő nem volt otthon. 2010. augusztus elsején kérte a Gyermekotthon a gyámhivataltól a kapcsolattartás módosítását, javasolva, hogy külső programra vihessék ki a szülők a gyermekeket hétvégente a Gyermekotthonból, fontosnak tartva, hogy ebben az átmeneti időszakban – amíg a szülők lakhatási problémáikat rendezik – is rendszeres maradjon a kapcsolattartás. Az albérlet megszűnésével és a szülők hosszútávú lakhatásának megoldatlanságával a hazagondozás lehetősége is veszni látszott, bár a szülők szándéka változatlan volt. 2010. augusztusban és szeptemberben egy-két alkalommal látogatták meg a gyermekeket, telefonon többször keresték őket. 2010. szeptember 30-án a családgondozó családlátogatást tett. Akkor egy barátjuk tulajdonában álló, utcáról nyíló, komfort nélküli üzlethelyiségben éltek, egyetlen jövedelemforrásukat a két műszakban dolgozó édesanya keresete jelentette. Mivel a családgondozó nem találta alkalmasnak a szülőkkel élő legkisebb testvér tartós gondozásához a lakókörülményeket, felvetette a gyermekjóléti szolgálat családgondozójának a családok átmeneti otthonába való helyezés lehetőségét, amelyre végül nem került sor. 2010 októberéig rendszeres volt a kapcsolattartás a szülők és a gyermekek között, akik az októbertől decemberig tartó időszakban, két alkalommal látogatták meg a gyermekeket. Az év végére a hazagondozás lehetősége és realitása szinte teljes mértékben megszűnt. A család körülményeiről, a lehetőségeik alakulásáról a gyám 2010. december 24-én, 2011. január 2-án és január 9-én beszélt személyesen a szülőkkel, és egyben az abúzussal összefüggésben a kislányok szakértői vizsgálatának tényéről.
A nevelő és a gyermekek intézményen belüli másik szakmai egységbe történő áthelyezésének okára, annak eljárási rendjére vonatkozó kérdésünkre adott tájékoztatás szerint az áthelyezés a 2009. májusában történt szakmai ellenőrzés követő intézkedési terv részét képezte. Az eljárási rendre vonatkozó kérdésre nem kaptunk választ. Az intézkedési terv végrehajtása mind az érintett felnőttek, mind a gyermekek esetében az akkori igazgató utasítására történt. A gyermekek gondozását ezentúl ellátó III. sz. szakmai egység otthonvezetője a döntésről kész tényként és utólag értesült. Tudomása szerint a nevelőtanár kérte, hogy a két kislány vele együtt kerüljön át. E döntéssel a szakmai egység vezetője nem értett egyet, mert korábbi szempontok szerint csak különlegesen indokolt esetben válthatott csoportot gyermek; s ebben az esetben nemcsak csoportot, de szakmai egységet is váltottak. (Elhelyezési eljárás nélkül). 
Arra a kérdésre, hogy a gyermekek áthelyezésével együtt történt-e gyámváltás, s mikor kezdeményezték a gyám személyének megváltoztatását, valamint hogy az áthelyezést követően ki hozott gyámi feladatkörbe tartozó döntéseket a gyermekeket érintően, azt a tájékoztatást kaptuk a gyermekek gyámjától, hogy 2009. október 1-jén, a gyermekek átkerülésekor gyámjuk az intézmény akkori vezetője volt. Az I. számú szakmai egység neveltjeinek gyámváltási folyamatának kezdete az intézmény működésének törvényi átalakítása során a másik két szakmai egységhez képest egy évvel később kezdődött meg, 2009 augusztusában. 2009. augusztus 7-én kérte kirendelt gyámként és otthonvezetőként a két gyermek gyámságát a X. kerületi gyámhivataltól. Ekkor az intézményi belső átszervezés vezetői elképzelése még nem volt napirenden. A gyámváltás folyamata megkezdődött, közben a gyermekek átkerültek a III. számú szakmai egységhez. A gyámi feladatok ellátására az intézmény akkor vezetőjének instrukciója az volt, hogy addig, amíg a hazagondozásnak reális esélye van, – mivel az eddigi feladatokat a két gyermekkel kapcsolatban az I. számú szakmai egység látta el – a gyámság maradjon az I. számú szakmai egységnél.
Az áthelyezést követően gyámi feladatokat a gyermekeket érintő kérdésekben (elsősorban a két gyermek beiskolázásával, egészségügyi helyzetükkel kapcsolatos döntések, hozzátartozói kapcsolatok alakítása az I. számú szakmai egység családgondozójának munkája alapján) a gyám látta el. Vagyonkezelői feladatok ellátásában segítséget az intézmény akkori működési rendjének megfelelően a növendékügyi előadótól kapott. A gyermekek szervezeti, gyermekotthoni csoportbeli helyzetüket okán gondozásukat a III. számú szakmai egységhez tartozó szakellátók látják el. Erre tekintettel a III. sz. szakmai egység otthonvezetője a gyámváltás szükségességét jelezte az intézmény akkori igazgatójának és szakmai igazgatóhelyettesének is.
A gyámváltásra tudomásunk szerint a mai napig nem került sor.
Az intézményből való eltávozásra vonatkozóan azt a tájékoztatást kaptuk, hogy az I. számú szakmai egységben – a házirend szerint – a gyermekek napközbeni eltávozása a csoportban szolgálatot ellátó felnőtt engedélyéhez kötött. Minden más esetben a gyermekek kapcsolattartása (egyben eltávozása) gyámhivatali határozat, illetőleg gyámi engedély alapján történhet. Abban az esetben, ha nem a gyámhivatali határozatnak megfelelő eltávozás merül föl („harmadik személy”: pl.: osztálytárs és az osztálytárs szülei; barát/ annak szülei; nevelő; gyámhivatali határozat szerint nem szabályozott nagykorú hozzátartozó felé való kapcsolattartás) az elengedéshez gyámi engedély szükséges. A gyámi engedély feltétele – optimális esetben – családgondozói látogatás („környezettanulmány”); név; cím; elérhetőség; elengedési kérelem tartalmának elfogadása és aláírása; ha fogadó nem azonos az ingatlan tulajdonosával befogadó nyilatkozat a tulajdonos részéről, megalapozott és a gyermek érdekeit nem sértő kapcsolattartás engedélyezésének mérlegelése (nevelői-, családgondozói vélemény, a gyermek szándéka), ennek körüljárása.
Az érintett gyermekek esetében a gyám engedélyét az elvitelre a hozzátartozói kapcsolattartásra jogosultakon (szülő, nagyszülő) kívüli esetekben nem kérték. Ezekben az esetekben a hozzátartozókhoz engedélyezett távollétet minden alkalommal megelőzte a fenti feltételek biztosítása és ellenőrzése. 
Az érintett nevelő egyetlen alkalommal sem jelezte, illetve kérte a gyermekek elvitelét, sem a gyám, sem a családgondozó, vagy a III. számú szakmai egység vezetőjétől. Gyámi engedélye úgyszintén nem volt erre. A gyám a gyermekek engedély nélküli elviteléről a jelzések alapján csak 2010. december 16-án szerzett tudomást. Az érintett gyermekek édesapja 2011. január 9-én a gyámnak jelezte, hogy ők tudtak gyermekeik elviteléről, azt az érintett nevelővel megbeszélték.
A Gyermekotthon igazgatójától az ügy feltárása érdekében folytatott vizsgálatára vonatkozó kérdésemre írásban nem kaptam választ, s a kért dokumentációt sem bocsátotta a rendelkezésemre. Arra vonatkozó kérdésemre, hogy az érintett gyermekek a történtek feldolgozásához milyen segítséget kapnak, a szűkszavú tájékoztatás szerint a III. számú egység pszichológusától és a csoport nevelőitől kapnak segítséget.

2. Budapest Főváros Önkormányzatának Módszertani Gyermekvédelmi Szakszolgálata igazgatójának külön megkeresésemre küldött válasza szerint négy gyámi gondozói tanácsadó minimum kéthavonta, de többnyire ennél sűrűbben is látogatja a Gyermekotthonban élő gyermekeket. Ugyanakkor gyakran az előzetes időpont egyeztetés ellenére is előfordul, hogy a gyermeket elengedik szakkörre, kimenőre, vásárolni, vagy a csoportnál szolgálatot teljesítő kollégához nem jut el időben a gyámi tanácsadóval előre egyeztetett időpont.
Az ügyben érintett testvérpár másik szakmai egységbe történő kerüléséről a gyámi tanácsadó időben értesült. Tekintettel arra, hogy az intézményben a fenntartó javaslatára történt az átszervezés, természetes és indokolt lépésnek tűnt a gyermekek másik szakmai egységbe történő átkerülése. A gyermekek is elégedettek voltak az új helyzettel, mert erősen kötődtek az érintett nevelőhöz. Gyámváltásra nem került sor. A gyermekek hazagondozásának reményében nem kérte senki az új szakmai egység vezetőjének gyámmá történő rendelését. A gyermekek gyámja továbbra is figyelemmel kísérte a kislányok sorsát. Az abúzus gyanú felmerülésekor a gyám értesítette az illetékes kerületi Rendőrkapitányságot és az intézmény igazgatóját. A gyermekek ügyében illetékes kerületi Gyámhivatalt azonban e rendkívüli eseményről elmulasztotta időben értesíteni. A gyermekek másik szakmai egységbe kerülését nem tartották jogellenes állapotnak, hiszen a törvény szerint az egy gondozási helyen belül lévő szakmai egységek nem tekinthetőek telephelynek, tehát – megítélésük szerint – nem minősül gondozási hely váltásnak a gyermekek szakmai egységes szerinti átcsoportosítása. 
A testvérek ügyében a Gyermekotthon semmiféle jelzéssel nem élt a szakszolgálat felé. A válasz a következőket tartalmazta: „Tekintettel arra, hogy a gyermekek szüleivel való kapcsolattartása az intézmény területére volt korlátozva külső programokra való elvitel lehetőségével, a gyermekek a gyámi tanácsadónak csak a szüleikkel való kapcsolattartás megvalósulásáról beszéltek. Miután a gyermekek gyámja sem tudott arról, hogy alkalmanként a gyermekek nem alszanak az intézményben, ő sem jelzett felénk. A gyermekek nevelője pedig – érthető okokból – erről szintén nem beszélt. A gyermekek egyebekben kiegyensúlyozott, vidám kislányok benyomását keltették, akik a gyermekotthonba kerülésük óta szinte kedvenceknek számítottak”. 

3. A Budapesti Rendőr-főkapitányságtól kapott tájékoztatás alapján (az ügyben a 2011. március elsején iktatott megkeresésig keletkezett iratok másolatát is megküldték) a Gyermekotthon érintett csoportjának dolgozói 2010. május eleje óta tapasztalták, hogy a nevelő hazaviszi délután, olykor hétvégente, főleg a fiatalabb kislányt, amit természetesnek tartottak, feltételezvén, hogy engedélyezett hazavitelről van szó. Júniusban derült ki, hogy a nevelő erre nem kapott engedélyt. A kisebbik lányt a nyári időszakban kb. kéthetente, döntően egy éjszakára vagy egész hétvégére hazavitte a nevelő, testvérét két alkalommal. A kivételezett helyzetet illusztrálja az is, hogy a kisebbik lány névnapjára több tízezer forint értékben kapott ajándékot a nevelőtanártól, míg testvére nem sokkal később ünnepelt névnapjára csak a kötelező keretből (3.000 forint) kapott ajándékot. A nevelő az összes társas kapcsolatban a fiatalabb kislányt részesítette előnyben. 
A részemre megküldött rendőrségi jegyzőkönyvekben foglaltak utalnak arra is, hogy a fiatalabbik kislány megjegyzést tett a nevelő nemi szervére, továbbá ellentmondásosan ugyan, de beszámolnak a közös fürdés megtörténtéről is.
A Gyermekotthon egyik munkatársa továbbá azt is tapasztalta, hogy egyik éjjel – amikor engedéllyel bent maradt neki segíteni a nevelő, az a fiatalabb kislány ágyában töltötte az éjszakát. Ezeket jelezték a csoportpszichológusnak is, aki szintén észlelt problémát a kislány és a nevelő kapcsolatában. Ezt követően tették meg jelzésüket az intézményvezetés felé. A közös fürdést a kislány érintőlegesen említette az egyik munkatársnak is, aki ennek részleteibe azért nem kérdezett bele, mert „nem érezte magát felkészültnek a probléma megfelelő kezelésére”. A csoportpszichológus elsősorban a pszichés és tanulási problémákkal egyébként is küzdő testvérpár idősebb tagjával foglalkozott, mert az érintett nevelő már a legelején úgy nyilatkozott, hogy a fiatalabb kislánnyal nem kell foglalkozni, „vele minden rendben van”. A nevelő egyéb esetekben is elzárkózott attól, hogy bővebben beszéljen a gyermekekkel kapcsolatos kérdésekről. Egy októberi egyéni foglalkozáson a pszichológus rákérdezett a kislánynál arra, hogy milyen jóban vannak a nevelővel, amire a kislány úgy reagált, hogy „nem is annyira, mint amennyire látszik”, majd zavart lett, furcsán viselkedett, mint aki olyat mondott, amit nem lett volna szabad. 
A részemre megküldött tájékoztatás szerint nem volt idő és mód azóta sem megbeszélni a gyermekkel ezt az „elszólást”. A közös alvás és fürdés körülményeiről sem beszélt senki a kislányokkal, mondván az ártalmas lenne, tekintettel arra, hogy megviselte őket a helyzet, és hogy a nevelő elment, akihez kötődtek. 
A nyomozóhatóság is rákérdezett a gyámnál arra, hogy a kislányokkal valaki beszélt-e a történtekről, melyre nemleges választ kapott. 

4. Amint arra az előzőekben hivatkoztam, vizsgálatom során Budapest Főváros Önkormányzata Főpolgármesteri Hivatal Gyermek és Ifjúságvédelmi Osztályának vezetőjét is megkerestem és felkértem a Gyermekotthonban általuk elrendelt és elvégzett vizsgálatot összegző szakmai anyag megküldésére. A fenntartó vizsgálat tapasztalatait az AJB 457/2011. számú jelentésemben már összegeztem, így most a vizsgálatnak csak azon részére térek ki, amely külön (4. pont) foglalkozik a rendkívüli eseményekkel és az azokkal összefüggésben tett intézkedések körével. A vizsgálatom tárgyát képező konkrét esetben az intézményvezető a testvérpárt, a nyolc és kilencéves lánygyermekeket érintő rendkívüli eseményről – korábbi szóbeli tájékoztatást követően – 2011. január 10-én kelt levélben értesítette a fenntartót. Eszerint a gyermekek másik nevelője a lányok, különösen mentális, szociális és szexuális fejlődését negatívan befolyásoló magatartása miatt rendőrségi feljelentést tett. Az intézményvezető mellékelte a gyámnak, a gyermekek másik nevelőjének, valamint a szakmai egység pszichológusának feljegyzését, továbbá a testvérpár nevelőjével szemben kezdeményezett fegyelmi eljárás addig keletkezett dokumentumait.
A fenntartói vizsgálat szerint, az Osztály által folytatott helyszíni vizsgálat során mindkét gyermek iratanyagát áttekintették, ezek azonban nem tartalmaztak semmi olyan jelzést, utalást, amely a gyermekek és az érintett nevelő közötti átlagostól eltérő felnőtt-gondozott viszonyra következtetnének. Egy 2009. április 21-én kelt pedagógiai jellemzés szerint az érintett nevelő „a kislányok hazakerülését támogatja”. A rendkívüli esemény felmerülésekor a gyám a szükséges intézkedéseket megtette, elmulasztotta azonban értesíteni a gyermekek ügyében illetékes kerületi gyámhivatalt. 
Az ügyben meghallgatták a nevelőt, a pszichológust, a két szakmai egység vezetőjét, valamint a gyámot is. A gyermekek másik nevelője a vizsgálati anyag szerint elmondta, hogy 2010. május óta dolgozik az intézményben és hozzávetőlegesen augusztus óta tűntek fel neki olyan dolgok, amelyek nehezen voltak magyarázhatók. Az ügyben érintett nevelő ugyanis különböző alkalmakkor többször ölbe vette, szájon csókolta, de arra is volt példa, hogy együtt fürdött a gyermekkel. Feltűnően kivételezett a lányokkal, különösen a kisebbik gyermekkel. Olyan is előfordult, hogy egy új kolleganő felvételekor a kislányt is megkérdezte arról, alkalmazzák-e. Tudomása volt arról is, hogy hazaviszi a lányokat, de hosszú ideig nem érezte olyan súlyosnak a helyzetet, illetve a következményeket. Valójában azért sem jelezte mindezt, mert nem volt egészen biztos abban, hogy kellően megalapozott a gyanúja. Ráadásul több kolléga is tudott erről az intézményen belül, ezért csak akkor látta elérkezettnek, hogy tájékoztassa a vezetőket, amikor véglegesen bizonyossá vált számára az egész veszélyessége a gyermekekre.
A megismert dokumentáció szerint a pszichológus elmondta, hogy a nevelő és a testvérpár együtt kerültek át az új csoportba 2009. októberben az igazgató egyetértésével. Éppen emiatt nem volt kérdés, hogy szorosabb a kapcsolat a nevelő és a lányok között. De azért is nehéz volt érzékelni, hogy hol a „határ” a gyerekek és az érintett nevelő között, mert a gyerekekkel való játékai erős fizikai kapcsolattal voltak telítve (csiklandozta őket, birkóztak, stb.) A hosszabb ideje tartó gyermek-nevelő kapcsolat miatt egyébként sem tulajdonítottak akkora jelentőséget az egyébként látható „túláradó szeretetnek”. Elmondta továbbá, hogy bár a szülők 2010 nyarától kevesebbet jöttek látogatni a gyermekeket, mivel saját problémáikkal voltak elfoglalva (lakhatási nehézségek, munkakeresés), de az érintett nevelő minden bizonnyal a kapcsolattartást is befolyásolta annak érdekében, hogy hétvégeken együtt lehessen a lányokkal.
A szakmai anyag rögzíti: a nevelő és a testvérek áthelyezésének indokoltsága, tényleges okai – különös tekintettel arra, hogy a döntést hozó, illetve a nevelő sem dolgozik már az intézményben - nehezen rekonstruálhatóak. 
A gyám szakmai hibát követett el azzal, hogy jobbára csak közvetetten (az ügyben érintett nevelőn keresztül) tájékozódott a testvérpárt érintő gondozás-nevelés helyzetéről, folyamatáról. 
Nem működött, vagy csak nagyon felszínesen a szakmai információcsere, a munkatársak gyermekeket érintő minden oldalú körültekintő törődése, odafigyelése.
A gyermekfelügyelő, aki észlelte, hogy a nevelő elviszi magához a gyereket, nem szólt a gyámnak vagy más vezetőnek. A gyermekfelügyelő, aki átvette a csoportot, nem jegyezte be a naplóba, hogy egy fő a nevelőhöz távozott. A naplóban minden esetben úgy van feltüntetve a létszám, mintha ott lett volna a kislány. 
A másik nevelő és valamennyi gyermekfelügyelő tudott arról, hogy a gyanúval érintett nevelő hazaviszi a két testvér egyikét (hol ezt, hol azt) és nem jelezték a felettesüknek. Az egyik gyermekfelügyelő 2010. tavaszától tudta, a gyógypedagógus nevelő 2010. májustól látta, hogy időnként a szóban forgó nevelő hazaviszi az egyik kislányt – de csak nyár közepétől tudta meg, hogy az nem engedélyezett - mégsem jelezte feletteseinek. Egyrészt nem gondolták, hogy ezt engedély nélkül teszi, másrészt pedig nem mertek ez ellen szólni. Érzékelték a kivételezést, a többi gyermektől eltérő kapcsolatukat, de a két gyermekekre nézve összességében nem tartották károsnak, 
A másik gyermekfelügyelő akkor látta meg, hogy a kislány ágyában fekszik a csoportvezető, amikor éjszaka egy beteg gyereknek gyógyszert akart adni. 
2010. december 15-én szűkkörű szakmai megbeszélést tartott a nevelő, az otthonvezető, a pszichológus, illetve a családgondozó, az intézmény igazgatóját azonban csak másnap értesítették - mert „nem akarták elrontani az aznapi karácsonyi ünnepséget.” 
A fenntartói vizsgálatban résztvevő szakértők hibának tartják, hogy a mai napig a kislányok gyámsága megmaradt az I. számú szakmai egység vezetőjénél. Az érintett szakmai egység vezetők elmondása szerint mindketten jelezték a korábbi intézményvezetőnek a gyámság rendezését, döntés azonban nem született. Ugyancsak szakmai hiányosságnak tartják, hogy a csoportban dolgozó munkatársak körében csoportértekezleten ezt a témát közösen még nem beszélték meg. 
A szakértők értetlenül álltak az előtt is, hogy hogyan fordulhatott elő, hogy hétvégén az ellenőrzést végző vezető nem egyeztette le, hogy melyik gyermek pontosan hol tartózkodik.

5. A Gyermekotthonban 2005 óta feladatot ellátó gyermekjogi képviselő tájékoztatása szerint évente három alkalommal tesz látogatást az intézményben. A látogatásai során a Gyermekotthon igazgatójával, szakmai igazgató-helyettesével, a „Gyermekotthonok” vezetőivel is személyes beszélgetéseket folytatott. A tájékoztatás szerint alkalomszerűen belátogatott a Gyermekotthon szakmai egységeibe, tájékozódott a „Gyermekotthonok” aktuális problémáiról, élt iratbetekintési jogával. Az intézmény működéséről, távolabbi céljairól, terveiről a korábbi igazgató és a volt szakmai igazgató helyettes, majd megbízott igazgató szóban és írásban egyaránt folyamatos tájékoztatást adott a részére, maximális együttműködést tanúsított a gyermekjogi képviselővel. A válasz szerint a gyermekjogi képviselő a Gyermekotthonban többször tartott fogadóórát, panasszal a gyermekek nem keresték meg, tudomása szerint a gondozottak és a szüleik számára az elérhetősége a gyermekotthoni szakmai egységekben folyamatosan biztosított volt. Az intézményben tett látogatásai során erről maga is meggyőződhetett. Sem szóban, sem írásban panaszbejelentést, elmarasztaló jelzést nem kapott senkitől a Gyermekotthonból. Az intézményben élő gyermekek, a szüleik és a dolgozók sem keresték meg a testvérpárt érintő abúzus ügyében. 
A gyermekjogi képviselő az abúzusról információkkal nem rendelkezett, csak az általam küldött megkeresésből értesült róla. Az ezzel kapcsolatos 2011. február 14-én történt személyes intézményi látogatásakor az intézmény jelenlegi igazgatója az üggyel kapcsolatos tájékoztatástól szinte teljes mértékben elzárkózott, csak annyit közölt, hogy a rendőrség lezárta az ügyet és bűncselekmény nem történt. A gyermekjogi képviselőnek válasza szerint iratbetekintésre nem volt lehetősége, gyermekekkel nem találkozott, a konkrét üggyel kapcsolatosan a személyi változásokat és a gyermekférőhelyek 75-80 %-os kihasználtságát említette. Megjegyezte, hogy az intézmény jelenlegi igazgatója a Gyermekotthon aktuális helyzetére, működésére vonatkozó tényekről, adatokról szóban nem kívánt tájékoztatást adni, írásban kérte a kérdések megfogalmazását, amelyekre ígérete szerint a későbbiekben fog tájékoztatást adni, továbbá a gyermekjogi képviselőt határozottan biztosította a jövőbeni segítő együttműködéséről.

Érintett alapvető jogok

•	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, tisztességes eljárás (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”), 
•	állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége (Alkotmány 8. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.”)
•	az emberi méltósághoz való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”)
•	a gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való joga (Alkotmány 67. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.”)

Alkalmazott jogszabályok
A Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény, kihirdette az 1991. évi LXIV. Törvény (továbbiakban: Gyermekjogi Egyezmény)
A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (Gyvt.)
A közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény (Kjt.)
A Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (Mt.)
A gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról szóló 149/1997. (IX.10.) Korm. rendelet
A személyes gondoskodást nyújtó gyermekjóléti, gyermekvédelmi intézmények, valamint személyek szakmai feladatairól és működésük feltételeiről szóló 15/1998. (IV.30.) NM rendelet

A vizsgálat megállapításai

I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16.§ (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat. A Gyvt. 95. §-ának (1) bekezdése értelmében a megyei, a fővárosi és a megyei jogú városi önkormányzat köteles biztosítani az otthont nyújtó ellátást. Az Obtv., és Gyvt. rendelkezései alapján az otthont nyújtó ellátást közszolgáltatásnak, és a gyermekotthont közszolgáltatást végző szervnek tekintem.

II. Az érintett alkotmányos alapjogok tekintetében
1. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság tehát nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. (9/1992. (I. 30.) AB határozat). Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák tehát a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet. (75/1995. (XI. 21.) AB határozat). Az Alkotmánybíróság a 72/1995. (XII. 15.) AB határozatban a jogbiztonság elengedhetetlen követelményének minősítette, hogy a jogalkalmazói magatartás előre kiszámítható legyen. 
2. Az emberi méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés) az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.
3. Az Alkotmány 67. § (1) bekezdésében foglaltak szerint a Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges. Az alkotmányi felsorolás (család, állam, társadalom) egyben „rangsornak” is tekinthető: a gyermeknek elsődlegesen a családtól kell a szükséges védelmet és gondoskodást megkapnia. Ezt egészíti ki, meghatározott esetekben pedig pótolja, illetve helyettesíti az állami intézményvédelem. Ez a fajta sorrend fakad a vonatkozó nemzetközi dokumentumok rendelkezéseiből, valamint ezt diktálja a gyermek mindenek felett álló érdeke, de ezt támasztja alá az AB gyakorlata is. A gyermeknek e joga tehát megalapozza az állam alkotmányos kötelességét a gyermek fejlődésének védelmére. Az állam alatt nem pusztán a Magyar Államot, mint jogi személyt kell jelen esetben érteni, hanem – a különböző jogszabályokban meghatározott feladat- és hatáskörében eljárva – valamennyi, ezért tételesen meg nem határozható állami- és önkormányzati szervet is.
4. Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte az Alkotmány 70/D. §-ában foglalt legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az Alkotmány 70/D. §-a alapján a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez.

III. Az ügy érdeme tekintetében

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa az adott probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. 
E vizsgálat lefolytatása során is figyelembe vettem azt az ombudsmani jogvédelem szempontjából is relevánsnak tekinthető, általános érvényű alkotmánybírósági megállapítást is, hogy amely szerint tudományos igazságok, szakkérdések eldöntésére nem a jogvédelem képviselői hivatottak. 
Továbbá hangsúlyozom, hogy tekintettel arra is, hogy az ügyben nyomozás is folyik, az ombudsmani vizsgálat tárgyát nem képezi annak megítélése, hogy a szóban forgó abúzus megtörtént-e vagy sem.

1. A 120 normál és integráltan különleges szükségletű gyermek, otthont nyújtó ellátását biztosítani képes Cseppkő utcai Gyermekotthon esetében a jogszabályi előírásnak való megfelelés érdekében, a relatíve nagy területen fekvő, korábban egységesen működő intézményt, három egyenként 40 fő önálló szakmai egységként működő otthonra („melyek élén otthonvezetők állnak, akik egyben teljeskörű gyámságot látnak el”) bontották szét, ezzel technikailag teljesítve a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény Gyvt. „59. § (1) bekezdésében foglaltakat, mely szerint „a gyermekotthon legalább 12, de legfeljebb 48 - önálló lakóegységben elhelyezett – gyermek, otthont nyújtó ellátását biztosítja.” 
A jogszabály alapján tehát az érintett Gyermekotthonban működő három szakmai egység nemcsak de facto, mint ahogyan azt a Gyermekotthon saját ismertetőjében határozza meg, hanem de jure is önálló gyermekotthonként kellene, hogy működjön. 
A Gyvt. 84. § (2) bekezdése szerint gyámi feladatokat lát el a nevelőszülő – feltéve, ha a gyámságot vállalja – továbbá a gyermekotthon vezetője. Ennek megfelelően a három szakmai egység vezetője a gyámja, az adott szakmai egységben lakó gyermekeknek és nem a gyermekotthon igazgatója, mint az volt korábban. Ennek értelmében amennyiben a gyermekek egyik szakmai egységből a másik szakmai egységbe kerülnek át (amellett, hogy az áthelyezés gyakorlata sincsen szabályozva, valamint a konkrét esetben a gyermekek mozgatását több dolgozó sem tartotta szerencsésnek, és a korábbi gyakorlattal ellentétesnek találta), az a gondozási hely megváltozásával jár (hiszen másik épületben, másik nevelői csoport mellett folytatják az átkerült gyermekek mindennapjaikat), természetesen maga után vonja a gyámváltás szükségességét is. 
A konkrét esetben a gyermekeket ténylegesen, napi szinten gondozó otthonvezető is többször kérte a gyámváltást, mely elutasításra talált a (korábbi) intézményvezető részéről. Az az indok, hogy a hazagondozás reménye miatt nem vált szükségessé a gyámváltás, nem állja meg a helyét, hiszen a gyermekek szüleinek lakhatási nehézségei egyre súlyosbodtak 2010 októberétől, de már azt megelőzően is a látogatások ritkulása mellett problémát jelentett maga kapcsolattartás, s az év végére a hazagondozás lehetősége és realitása megszűnt. 
A Gyermekotthon igazgatója – saját kezdeményezésére – megküldte számomra 2010. október 1. és 2010. december 31. közötti időszakban (igazgatói munkájának első három hónapja) keletkezett ügyek kivonatát. A kislányok gyámsági kérdésének rendezését is felvetette e dokumentumban, mint szakmai hiányosságot, azzal az indoklással, hogy jelenlegi gyámjuk nem gondozási helyük otthonvezetője. 
Budapest Főváros Önkormányzatának Módszertani Gyermekvédelmi Szakszolgálatának igazgatója válaszában ugyanakkor arról tájékoztatott, hogy a kislányok másik szakmai egységbe kerülését nem tartja jogellenes állapotnak, hiszen a törvény szerint az egy gondozási helyen belül lévő szakmai egységek nem tekinthetőek telephelynek, tehát – megítélésük szerint – nem minősül gondozási helyváltásnak a gyermekek szakmai egységek szerinti átcsoportosítása.
Azzal, hogy a gyám személye nem az az otthonvezető volt, ahol a gyermekek napi szintű gondozása, nevelése folyt 2009. év végétől kezdődően, közvetetten tette csak lehetővé a gyermekek mindennapjainak gyám általi figyelemmel kísérését, amely felveti a Gyvt.ben kötelezettségként rögzített védelem és gondoskodás hiátusát a gyám részéről, hiszen saját elmondása szerint is éppen az abúzus gyanújában érintett nevelőn keresztül, tehát csak közvetve tartotta a kapcsolatot a gyermekekkel. A gyámi teendők ellátásának akadálya megkönnyítette továbbá annak megtörténtét is, hogy gyámi engedély nélkül vigye ki a nevelő (vagy bárki más!) a gyermekeket a Gyermekotthonból. A gyermekek életének közvetett módon történő figyelemmel kísérését a fenntartói vizsgálat is egyértelműen hibának tartja.
Álláspontom szerint – tekintettel arra, hogy a Gyermekotthon a jogszabályi kötelezettségnek való megfelelés érdekében három, önálló gyermekotthonként működő szakmai egységben működik – a három szakmai egység, három gyermekotthonként, külön gondozási helynek minősül. Ennek okán az egyik szakmai egységből való áthelyezés egy másik szakmai egységbe való áthelyezésként értelmezhető csak, ezáltal gyámváltás szükségességét magával hozó gondozási helyváltásnak is tekintendő. 
Mindezek alapján megállapítom, hogy a gondozási helyváltás fogalmának tisztázatlansága előidézi az érintett gyermekek védelemhez való joga sérelmének állandó és közvetlen veszélyét, de a jogbiztonság elvével összefüggésben is visszásságot okoz és tart fenn. 

2. A Gyvt. 86. § (1) bekezdése szerint a gyám elősegíti a gyermek testi, értelmi, érzelmi és erkölcsi fejlődését, nevelését, és gondoskodik a gyermek teljes körű ellátásáról. A rendelkezésemre álló információk alapján a gyermekek gyámváltása a vizsgálat időpontjában nem történt meg, annak ellenére, hogy annak szükségességét a gyermekek napi gondozását ellátó szakmai egység vezetője jelezte, valamint, hogy azt az intézményvezető szakmai hibának tartja, amelyet a fenntartói vizsgálat is kiemelt.
Mindezek alapján, a gyámváltás annak ellenére történő elmaradása, hogy a gyermekek gondozása 2009. októberétől másik szakmai egységben történt, visszásságot idézett elő az érintettek védelemhez és gondoskodáshoz fűződő alkotmányos jogával összefüggésben.

3. Hazánkban kiemelt jelentőséget nyert a gyermeki jogok biztosítása azáltal, hogy az ENSZ Gyermek jogairól szóló Egyezménye a belső jog részévé vált. Az Egyezmény szellemiségének egésze és rendelkezései nyomán a gyermekkor, mint speciális státus különleges segítséghez és támogatáshoz ad jogot. Továbbá az Egyezmény a családjuktól megfosztott gyermekekkel foglalkozó 20. cikke szerint „1.Minden olyan gyermek, aki ideiglenesen vagy véglegesen meg van fosztva családi környezetétől, vagy aki saját érdekében nem hagyható meg e környezetben, jogosult az állam különleges védelmére és segítségére”. Részletesen foglalkozik a gyermek lehető legjobb (mindenek felett álló/legjobb) érdekével (3. cikk), az erőszak valamennyi formájával szembeni (19. cikk) és kifejezetten a szexuális kizsákmányolással szembeni (34. cikk) védelmével. 
A Gyvt. gyermeki jogokat szabályozó 6. §-a szerint hazánkban minden gyermeknek joga van a testi, értelmi, érzelmi és erkölcsi fejlődését, jólétét biztosító saját családi környezetében történő nevelkedéséhez, személyiségének kibontakoztatásához, a társadalomba való beilleszkedéséhez, önálló életvitelének megteremtéséhez. Joga van arra, hogy a fejlődésére ártalmas környezeti és társadalmi hatások, az egészségére káros szerek elleni védelemben részesüljön. A gyermeknek joga van emberi méltósága tiszteletben tartásához, a bántalmazással - fizikai, szexuális, lelki -, az elhanyagolással szembeni védelemhez, továbbá a szabad véleménynyilvánításhoz, és ahhoz, hogy tájékoztatást kapjon jogairól, jogai érvényesítésének lehetőségeiről. A gyermeki jogok védelme minden olyan természetes és jogi személy kötelessége, aki a gyermek nevelésével, oktatásával, ellátásával, ügyeinek intézésével foglalkozik. (11.§).
A szexuális bántalmazás olyan cselekmény, amely ritkán kap nyilvánosságot, gyermekekkel szemben pedig – éppen azok sérülékenysége, gyenge érdekérvényesítő képessége, és az ezekből következő kiszolgáltatottsága miatt – különösen magas a látencia. 
A WHO által megfogalmazott definíció szerint „szexuális bántalmazás körébe tartozik minden olyan cselekmény, amelynek során valamely szexuális aktivitásba bevonnak egy gyermeket, ha a gyermek életkoránál, fejlettségénél fogva nem tekinthető felkészültnek, érettnek erre, illetve ha ez a magatartás ellenkezik az adott ország törvényeivel, az elfogadott társadalmi normákkal. A szexuális visszaélés megvalósulhat gyermek és felnőtt, gyermek és gyermek között, ha a gyermek kora és fejlettsége alapján feltételezhetően bizalmi vagy hatalmi viszonyban van a bántalmazottal, és e cselekmény az elkövető igényeinek kielégítésére irányul.”
A szakirodalom szerint a szexuális visszaélések gyakran öltik magukra a gyermek együttműködésének látszatát. A gyermek azonban nem szexuális tevékenységben kívánna részt venni - még akkor sem, ha a gyermeki közeledés, érzékiség emlékeztethet arra, amit a felnőtt szexuális vonzalomnak ismer -, hanem a vele szemben visszaélő, a gyermeket félreértelmező felnőtt testi, érzelmi szeretetére vágyik, összhangot keresve a biztonságot nyújtó felnőttel. A felnőtt által félreértelmezett gesztusokkal a gyermek feltétlen szeretetét és ragaszkodását adja tudtul, melyet a felnőtt szexuális vágyainak, erotikus jelrendszerének megfelelően értelmez. Ennek a gyermeki ártatlanságnak, tisztaságnak, a felnőttel szemben tanúsított bizalomnak a megsértése, félreértelmezése a gyermekkel szembeni szexuális visszaélés. A felnőtt valamely (hatalmi, tudásbeli, helyzeti) előnyét kihasználva visszaél a gyermek bizalmával, szeretetigényét egyoldalú szexuális vágyainak kielégítésére használja. A gyermekkel szembeni szexuális visszaélés nem veszi figyelembe a gyermek vágyait, vagy azokat félreértelmezve használja fel, megkérdőjelezve ezáltal a gyermek saját énjét, megalázva őt emberi méltóságában, kétségbe vonva a gyermek érzelmi és testi - szexuális szabadságát.
A szexuális visszaélések nemcsak fizikai kontaktuson alapulhatnak, hanem – éppen a gyermek éretlensége és beleegyezésének képtelensége okán – bántalmazásnak minősíti a szakirodalom az exhibicionizmust (a felnőtt felfedi nemi szervét egy gyermek előtt –amellett, hogy az otthoni meztelenség bizonyos keretek között egyes családokban elfogadott); és a voyerizmust (a felnőtt megles egy gyermeket vetkőzés, fürdés vagy vécézés közben) is. 
Ismételten hangsúlyozom, hogy az ombudsmani vizsgálatnak nem tárgya a konkrét esetben, a feltételezett abúzus megítélése, azonban kiemelem, hogy a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga egyúttal az államnak a gyermek személyiségfejlődése intézményes védelmére vonatkozó kötelességét is megalapozza. Ez a rendelkezés az állam kötelességévé teszi, hogy a gyermek személyiségfejlődéséhez szükséges védelmet és gondoskodást nyújtson, ami egyrészt vonatkozik az egyértelműen káros hatások távol tartására, másrészt magában foglalja azt, hogy az állam a gyermek személyiségét, így az egész jövendő életét meghatározó súlyos kockázatvállalást is elhárítsa. 
Korábbi AJB-2227/2010. számú jelentésemben részletesen foglalkoztam a gyermekekkel szembeni rossz bánásmód egyes aspektusaival, melynek során kiemeltem, hogy a gyermekvédelmi jelzőrendszer feladata a gyermek veszélyeztetettségének megelőzése, vagyis minden olyan tényező feltárása és kiküszöbölése, amely a gyermek testi, értelmi vagy erkölcsi fejlődését gátolja vagy akadályozza. A veszélyeztetettség felismerése, a gyermekvédelmi jelzőrendszer működése különösen fontos a gyermekkel való rossz bánásmód eseteinek feltárásában, mivel az akár a gyermek életét vagy testi épségét is veszélyeztetheti közvetetten vagy közvetlenül. A jelzőrendszer megfelelő érzékenysége azért is fontos, mert a rossz bánásmód különböző eseteiben magas a látencia. 
A jelzőrendszer nem megfelelő működése, amelybe egyébként beleértendő a Gyvt. 17 § (4) bekezdése alapján a veszélyeztetettség megelőzése és megszüntetése érdekében történő együttműködési és kölcsönös tájékoztatási kötelezettség is, kiemelten fontos ezen ügyben. 
Támaszkodva az előzőekben hivatkozott AJB 2227/2010. számú jelentésem részletesen kidolgozott alapjogi érveire, a rendelkezésemre álló információk alapján megállapítom, hogy a gyermekekkel foglalkozó szakemberek a jelenség felismerésében való ismerethiányra, kompetenciahiányra hivatkozva nem tájékoztatták egymást kellő módon és időben, valamint jelzési kötelezettségüknek is csak késve, illetve a szakszolgálat felé egyáltalán nem tettek eleget, megalapozta a gyermekek gondoskodáshoz és védelemhez való jogával összefüggő alkotmányos visszásság megállapítását.

4. Budapest Főváros Önkormányzatának Cseppkő utcai Gyermekotthonának vezetője – ígérete ellenére –, írásbeli megkeresésemre sem küldte meg 
-	2009-től kezdődően a nevelők éjszakai tartózkodásának feltételeire és annak adminisztrációjára vonatkozó kérdésemhez kapcsolódóan a vonatkozó iratok (napló) másolatát; 
-	tájékoztatását arra vonatkozóan, hogy mi indokolta és hányszor fordult elő, hogy az abúzus ügyében érintett nevelő a III. számú szakmai egységben töltse az éjszakát;
-	a teljes dokumentáció másolatát arra vonatkozóan, hogyan, hányszor és kinek az engedélyével történt az érintett gyermekek intézményből való eltávozása;
-	az ügy feltárása érdekében folytatott belső vizsgálatának dokumentációját.

Megállapítom, hogy a kért tájékoztatás elmaradása akadályozta az országgyűlési biztost alkotmányos jogkörének gyakorlásában így a jogállamiság alkotmányos elvével összefüggésben önmagában is visszásságot okozott

5. A közalkalmazotti jogviszony megszüntetése vonatkozásában a Gyermekotthon igazgatójától tájékoztatást kértem arról, milyen vizsgálatot folytatott az ügy feltárása érdekében, egyben a vonatkozó vizsgálati anyag másolatának megküldésére is felkértem. 
Az igazgató fegyelmi eljárást indított, melyet a rendőrségi nyomozás lezárásáig felfüggesztett és egyidejűleg a munkavállalót is felfüggesztette a munkavégzés alól, azonban a munkavállaló munkaviszonyának megszüntetésekor a fegyelmi eljárást megszüntette. Tájékoztatása szerint: „Ebben az ügyben a kijelölt fegyelmi biztos nem látott más – általam – felelősségre vonható személyt”.
Az által csatolt iratok szerint a munkáltatói jogkör gyakorlója 2010. december 17-én kelt levelében tájékoztatta a nevelőt – mint munkaközösség- vezetőt – arról, hogy ellene a csoportjában élő valamennyi gyermek egészséges lelki fejlődésének gyanúja miatt a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény (Kjt.) 46. § (2) bekezdése alapján fegyelmi eljárást indított. A munkáltatói jogkör gyakorlója tekintettel arra, hogy az ügyben büntetőeljárás is indult a fegyelmi eljárást a büntetőeljárás jogerős befejezéséig a Kjt. 46. § (5) bekezdése és a 47. § (7) bekezdés b) pontja alapján felfüggesztette. Az igazgató arról is tájékoztatta a nevelőt, hogy a jogerős határozat beérkezését követően fog intézkedni a fegyelmi eljárás folytatásáról. Ezzel egyidejűleg az igazgató a vizsgálóbiztosi feladatok ellátására a szakmai igazgatóhelyettest jelölte ki, akit felkért arra, hogy az eddig született dokumentumokat tekintse át és kezdje meg haladéktalanul az ügy kivizsgálását. A vizsgálóbiztost a jelentése a Kjt. 47. § (3) bekezdése szerinti 15 napon belül történő megküldésére kérte fel, egyidejűleg jelezve, hogy annak meghosszabbítására további 15 nap kérhető. Az intézmény vezetője egyúttal felkérte a vizsgálóbiztost, hogy tegyen javaslatot a nevelő Kjt. 48. §-a szerinti intézkedés megtételére. A vizsgálóbiztos ugyanazon nap kelt levelében javasolta a Gyermekotthon vezetőjének, hogy a Kjt. 47. § (7) bekezdés b) pontja alapján függessze fel a fegyelmi eljárást az ügyben indult büntetőeljárás jogerős befejezéséig, valamint, hogy a nevelőt a fegyelmi eljárás befejezéséig állásából függessze fel. 
Az I. számú szakmai egység vezetője, a testvérpárok gyámja, szintén 2010. december 17-én kelt levelében tájékoztatta a Gyermekotthon igazgatóját, hogy 2010. december 16-án az általa mellékelt, fentiekben ismertetett körülményekről szerzett tudomást és ennek alapján kérte a szükséges munkáltatói intézkedések megtételét. A nevelő 2010. december 21-én kelt levelében az igazgató hozzájárulását kérte az intézménnyel fennálló határozatlan idejű közalkalmazotti jogviszonya közös megegyezéssel aznappal történő megszüntetéséhez.
Az igazgató 2010. december 21-én döntött a közalkalmazotti jogviszony közös megegyezéssel történő megszüntetéséről, a csatolt irat szerint a Kjt. 25. § (2) bekezdés a) pontja alapján. Eszerint a munkáltató és a közalkalmazott a Cseppkő utcai Gyermekotthonnal 2006. év május 8-án kelt határozatlan idejű közalkalmazotti jogviszonyát közös megegyezéssel, 2010. december 21-én szüntették meg, amely megegyezés ellen az Mt. 201. § - 202. §-aiban foglaltak szerinti fellebbezési jogáról is tájékoztatta a munkavállalót. Ezzel egyidejűleg az igazgató a fegyelmi eljárást a nevelő közalkalmazotti jogviszonyának megszűnése miatt megszüntette. 
A nevelő a munkaviszonyát illetően a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény hatálya alá tartozik, hiszen a helyi önkormányzat által a feladatkörébe tartozó közszolgáltatások ellátására foglalkoztatott közalkalmazotti jogviszony áll fenn esetében. A Kjt. 45. § (1) – (2) bekezdései szerint fegyelmi vétséget követ el a közalkalmazott, ha a közalkalmazotti jogviszonyból eredő lényeges kötelezettségét vétkesen megszegi. A fegyelmi vétséget elkövető közalkalmazottal szemben kiszabható fegyelmi büntetés többek között a megrovás és az elbocsátás is. A fegyelmi eljárás megindítását - a törvény eltérő rendelkezése hiányában - a kinevezési jogkör gyakorlója, magasabb vezető és vezető beosztású közalkalmazott tekintetében a megbízásra jogosult rendeli el, amelyről egyidejűleg a közalkalmazottat írásban értesíteni kell.
A Kjt. 46. §-a szerint a fegyelmi eljárás megindítása kötelező többek között jelentős súlyú fegyelmi vétség elkövetésének alapos gyanúja esetén, az eljárás során vizsgálatot kell tartani. Ennek lefolytatására a fegyelmi eljárás megindítója az eljárás megindításától számított öt napon belül, írásban vizsgálóbiztost jelöl ki a munkáltató közalkalmazottai közül, amely meg is történt. A vizsgálóbiztos a kijelölésétől számított tizenöt napon belül köteles a vizsgálatot lefolytatni és ennek keretében a fegyelmi vétség elkövetésével alaposan gyanúsított közalkalmazottat meghallgatni. A vizsgálat időtartama indokolt esetben egy alkalommal, legfeljebb tizenöt nappal meghosszabbítható.
A vizsgálóbiztos javaslatára a fegyelmi eljárás megindítója a fegyelmi eljárást többek között akkor is felfüggeszti, ha a kötelezettségszegés miatt büntető- vagy szabálysértési eljárás indult, legfeljebb annak jogerős befejezéséig, feltéve, hogy enélkül a tényállás nem tisztázható. A 48. § (1) bekezdése szerint a vizsgálóbiztos javaslatára a fegyelmi eljárás megindítója a fegyelmi eljárás alá vont közalkalmazottat a fegyelmi eljárás befejezéséig állásából felfüggesztheti, ha jelenléte a tényállás tisztázását gátolná, vagy a kötelezettségszegés súlya és jellege a munkahelytől való távoltartást indokolja, továbbá a fegyelmi eljárást büntető-vagy szabálysértési eljárás megindulása alapján függesztették fel.
A Kjt. 51/A. § (1) bekezdése szerint meg kell szüntetni a fegyelmi eljárást többek között akkor is, ha annak tartama alatt a közalkalmazotti jogviszony megszűnik.
A közalkalmazotti jogviszony megszüntethető többek között közös megegyezéssel; lemondással; bizonyos esetekben azonnali hatállyal, illetve elbocsátással.
Vizsgálatom során az igazgatót az üggyel összefüggő releváns dokumentumok megküldésére, valamint a konkrét esettel kapcsolatban is részletes tájékoztatás nyújtására kértem.  Az átadott dokumentumok alapján azonban nem állapítható meg, hogy a konkrét eset pontos feltárása, annak részletes vizsgálata az intézményen belül mindazok ellenére megtörtént volna, hogy az ügyben jelenleg büntetőeljárás folyik.
Hangsúlyozni szeretném, hogy a munkajogi kérdések vonatkozásában vizsgálati hatásköröm korlátozott, nem vizsgálhatom felül a munkáltató egyedi jellegű, a munkaviszonnyal összefüggő döntéseit, amennyiben az nincs összefüggésben az általam vizsgálható hatósági-intézményi kör eljárásával.
Mindazonáltal nyomatékosan szeretnék rámutatni arra, hogy álláspontom szerint a munkáltató azon döntése, miszerint a nevelővel szemben folytatott fegyelmi eljárást megszüntette és a munkavállaló közalkalmazotti jogviszonyának közös megegyezéssel történő megszüntetése mellett döntött nélkülözi a jogi megalapozottságot.

Intézkedéseim

A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében
1)	az Obtv. 25. § (1) bekezdése alapján felkérem a nemzeti erőforrás minisztert, hogy kezdeményezze a gondozási helyváltás fogalmának egyértelmű meghatározását részletszabályai kidolgozását; 
2)	az Obtv. 21. §-a alapján felkérem Budapest Főváros Önkormányzatának Cseppkő utcai Gyermekotthona vezetőjét, hogy 
-	a konkrét esetben érintett gyermekeknek – akár erre szakosodott civil szervezetek révén elérhető vagy más módon bevonható külső szakértő igénybevételével is – haladéktalanul biztosítson megfelelő pszichiátriai, pszichológiai segítséget;
-	Az eset tapasztalatainak összegzését követően, a fenntartó bevonásával határozza meg a gyermekek intézményen kívüli tartózkodása rendjének és ezek számonkérhetőségének részletes szabályait;
-	gondoskodjon úgy a gyermekek, mint a munkatársai részére, a panasztételi lehetőségeket is magában foglaló, (szexuális)bántalmazás tárgyú továbbképzésről;
-	fokozott körültekintéssel segítse munkájuk ellátásában a gyámi tanácsadókat;
-	Az országgyűlési biztos törvényi felhatalmazáson alapuló megkereséseinek határidőn belüli teljesítésére. 

3) az Obtv. 21. §-a felkérem Budapest Főváros Önkormányzata Módszertani Gyermekvédelmi Szakszolgálatának vezetőjét, hogy 
-	a gyámváltás szükségességét jelezze a gyámhivatalnak;
-	a konkrét ügyben feltárt problémákról, hiányosságokról készítsen szakmai elemzést és azt megállaptásain alapuló módszertani javaslataival egyidejűleg – a fenntartón keresztül – jutassa el az illetékességi körébe tartozó intézmények vezetőihez.

3)	az Obtv. 20. §-a alapján felkérem a nemzeti erőforrás minisztert, hogy lehetőségeihez mérten gondoskodjék a gyermekvédelmi szakellátásban dolgozók bántalmazás témájában (felismerés, kezelés) történő továbbképzéséről.

Budapest, 2011. július 

Prof. Dr. Szabó Máté