Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-7028/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Juhász Zoltán
Az eljárás megindulása
A panaszos Dunakeszi Szociális Alapellátási Központ Családsegítő Szolgálata beadvánnyal fordult az Országgyűlési Biztos Hivatalához, amelyben a DMRV Duna Menti Regionális Vízmű Zrt. (a továbbiakban: szolgáltató) eljárását sérelmezte.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) és (2) bekezdéseiben kapott felhatalmazás alapján, tekintettel arra, hogy az ügyben felmerült az Alkotmányban deklarált jogállamiságból fakadó jogbiztonság elvének, valamint a jogállam fogalmából és az emberi méltósághoz fűződő jogból levezethető tisztességes eljáráshoz fűződő jog megsértésének gyanúja, amely nagyobb számú személyt érinthet, hivatalból vizsgálatot rendeltem el a rendelkezésemre álló adatok alapján.

A megállapított tényállás
	Az ügyben megkerestem az eljárt szolgáltatót 2010. december 13-án kelt levelemmel, melyben tájékoztatást és az ügyben keletkezett iratmásolatok megküldését kértem, azonban választ nem kaptam. Ezt követően 2011. április 27-én levéllel fordultam az ÁNTSZ Kistérségi Tiszti Főorvosához tájékoztatást kérve, valamint ismételt megkereséssel fordultam a szolgáltatóhoz, amelyben az első levelemben foglaltak teljesítését kértem.
	Végül mind a szolgáltató, mind a kistérségi tiszti főorvos érdemben válaszolt, így a rendelkezésemre álló adatok és iratmásolatok alapján a következők állapíthatók meg.
	A szolgáltató az alábbi tájékoztatást adta:
A Dunakeszi, Dr. Kemény Ferenc u. 14. szám alatti fogyasztóhelyen 2008. év vége óta folyamatosan halmozódott a díjtartozás, ezért a hátralék további növekedésének megelőzése érdekében 2010. 07. 20-án a vízszolgáltatás korlátozására került sor, az ÁNTSZ-t előzetesen 2010. 06. 18-án kelt levélben értesítették a tervezett korlátozásról. A létfenntartáshoz szükséges ivóvízellátás teljesítésére a telekhatártól 3 m távolságban közkifolyó került elhelyezésre, mivel a 38/1995. (IV. 5.) Kormányrendelet 9. § (3) bekezdése szerint 150 m távolságon belül elhelyezett közkifolyóval a közegészségügyi követelmények teljesítéséhez szükséges ivóvízellátás biztosítható.
A Dunakeszi Szociális Alapellátási Központ Családsegítő Szolgálata a 2010. 09. 21-én kelt levelében megkereste panaszával a Vidékfejlesztési Minisztérium Környezetvédelmi, Természetvédelmi és Vízügyi Államtitkárságát.
Az ÁNTSZ Kistérségi Intézetének 2010. 09. 29-én kelt levelét a fent említett kormányrendeletre való hivatkozással 2010. 10. 11-én kelt levelével a szolgáltató megválaszolta.
2010. 10. 26-án a fenti fogyasztóhelyre a fogyasztó kérésére részletfizetési megállapodást kötöttek, még aznap feloldották a vízkorlátozást, és a fogyasztó rendszeresen fizeti a részleteket.
A szolgáltató a késedelmes válaszadásért elnézést kért, és arról tájékoztatott, hogy a témáért felelős korábbi munkatársuktól az ilyen jellegű felületes munkavégzés miatt nemrégiben megváltak.
A Kistérségi Tiszti Főorvos a következőkről tájékoztatott:
2010. szeptember 14-én Dunakeszi Város Önkormányzatának Szociális Alapellátási Központ Családsegítő Szolgálata bejelentése alapján értesült arról, hogy a szolgáltató lezárta az ivóvízvezeték-hálózatnak a Dunakeszi, Dr. Kemény Ferenc u. 14. szám alatti házhoz vezető bekötővezetékét, s ezzel egy időben az ingatlan előtt közkifolyót létesített.
2010. szeptember 15-én helyszíni szemlét tartott az említett ingatlanon és megállapította, hogy a bejelentett helyzet valóban fennáll. Jogászuk megvizsgálta a kérdésre vonatkozó jogszabályokat, s arra az álláspontra helyezkedtek, hogy a szolgáltató ezen intézkedése nem jogszerű, mert nem felel meg a közműves ivóvízellátásról és a közműves szennyvízelvezetésről szóló 38/1995. (IV. 5.) kormányrendelet 9. (2) bekezdésében foglaltaknak, amely szerint a szolgáltatás díjának meg nem fizetése esetén a szolgáltató a szolgáltatást időben és mennyiségben korlátozhatja. A szolgáltatás teljes szüneteltetésére csak kizárólag termelési célú ivóvíz-felhasználás esetén van lehetőség, egyéb esetben csupán korlátozni lehet. Az időbeli és/vagy mennyiségi korlátozás is csak a létfenntartáshoz, a közegészségügyi és tűzvédelmi követelmények teljesítéséhez szükséges ivóvízellátáson felüli mértéket érintheti.
Erről a kistérségi tiszti főorvos írásban tájékoztatta mind a Családsegítő Szolgálatot, mind pedig a szolgáltatót, felszólítva ez utóbbit, hogy a szüneteltetést haladéktalanul oldja fel, és intézkedéséről 15 napon belül írásban tájékoztassa a kistérségi tiszti főorvost.
A szolgáltató 2010. október 11-én kelt levelében – amelyben nem a felvetett kérdésre (korlátozás vs. szünetletetés) reagált, hanem a kormányrendelet 9. § (3) bekezdésében szereplő 50 liter/fő/nap, illetve 150 m megtartására hivatkozott – azt írta, hogy szerintük jogszerűen jártak el.
A Családsegítő Szolgálat ügyintézője telefonon is felvette a kapcsolatot a kistérségi tiszti főorvossal 2010 decemberében. Ekkor tájékoztatták, hogy a szolgáltató válaszát nem fogadják el, ám újabb felszólítását megelőzően jogszabály-értelmezésük helyességét illetően kikérik szakmai felettes szervük, az ÁNTSZ Közép-magyarországi Regionális Intézetének véleményét, majd pedig – az újabb felhívás eredménytelensége esetén – a szolgáltató felügyeleti szervéhez, az akkori Vidékfejlesztési Minisztériumhoz fordulnak. A Regionális Intézettől decemberi elektronikus levelükre nem kaptak választ. Az ügyben eddig egyéb intézkedést nem tettek.
A kormányrendelet 2011. január 1-jétől hatályos módosítása nyomán a közszolgáltató által bejelentett szolgáltatás-korlátozások „megvétózására” vonatkozó ÁNTSZ-hatáskör a kistérségi intézettől átkerült (a korábban regionális intézetnek hívott) Budapest Főváros Kormányhivatalának Népegészségügyi Szakigazgatási Szervéhez.
Az ügyben ezért 8 napon belül Budapest Főváros Kormányhivatalának Népegészségügyi Szakigazgatási Szervénél közigazgatási hatósági eljárás megindítását fogja kezdeményezni a kistérségi tiszti főorvos.

Az érintett alkotmányos jogok
– A demokratikus jogállam fogalmából levezetett jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog
Alkotmány 2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.

A vizsgálat megállapításai
1. Hatáskör tekintetében 
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának eljárási lehetőségeit az Obtv. 16. § (1) bekezdésében foglalt hatásköri szabályok határozzák meg. Ezek alapján az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [Obtv. 29. § (1) bekezdés], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Amennyiben az ügyben jogerős közigazgatási határozat született, az országgyűlési biztoshoz ennek közlésétől számított egy éven belül lehet beadvánnyal fordulni [Obtv. 17. § (4) bekezdés].
Az Obtv. 16. § (2) bekezdése alapján az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az Obtv. 16. § (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A rendelkezésemre bocsátott adatok alapján a panaszolt kérdések személyek nagyobb számát is érinthetik, így az Obtv. 16. § (2) bekezdése alapján hivatalból indítottam vizsgálatot. 
A vízszolgáltatás és az ivóvíz szolgáltatása egyértelműen közszolgáltatásnak minősül. Tekintettel arra, hogy az ivóvíz szolgáltatásának korlátozására vonatkozó szabályozásnak közegészségügyi indoka van, és jelen esetben az ügy ezt a vonatkozását érinti a vonatkozó és a későbbiekben részletezendő jogi szabályozásnak, az ÁNTSZ Kistérségi Intézetéhez (a továbbiakban: Intézet) fordulással a jogorvoslat kimerítettnek tekinthető, figyelemmel arra is, hogy a szolgáltató az Intézet levelében foglaltakat sem tartotta be.
Mindezek alapján vizsgálati hatásköröm jelen ügyre fennáll.

2. Alkotmányossági követelmények
2.1. A jogállamiság fogalmából levezetett követelmények tekintetében
Az Alkotmánybíróság szerint a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Ezért alapvetők a jogbiztonság szempontjából az eljárási garanciák [9/1992. (I. 30.) AB határozat].
A jogállamiság elvéből folyó egyik alapvető követelmény, hogy „a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket” [56/1991. (XI. 8.) AB határozat].

2.2. A tisztességes eljáráshoz való jog
A tisztességes eljáráshoz való jog az emberi méltósághoz való jogból is levezethető olyan alapvető jog, amely szoros kapcsolatban áll az egyenlőséghez való jog egyes elemeiből eredő elvárásokkal is. Ezek közül az egyenlő méltóságú személyként történő egyenlő bánásmódot, az egyenlőként kezelést kell érteni. A tisztességes eljárás azonban ezen kívül számos elvárást is felölel: olyan jogalkalmazói eljárást foglal magában, ami a materiális jogállam értékrendjének megfelelő, a demokratikus alkotmányfejlődés során kikristályosodott alapelvek és szabályok alapján zajlik. A tisztességes eljárás a jogbiztonság elvéhez hasonlóan olyan szabály, ami önálló alkotmányjogi normaként érvényesül, tehát nem csupán más előírásokat kiegészítő, járulékos szabály. (Drinóczi Tímea (szerk.): Magyar alkotmányjog III. Alapvető jogok. Budapest-Pécs, 2006. 270. o.)
Mindezek mellett a tisztességes eljárás követelménye minden olyan eljárásra vonatkozik, amelyben valamely természetes vagy jogi személy az állam jogalkalmazói tevékenysége által érintett. Bár az Alkotmány e jog érvényesülését a bíróság eljárás tekintetében írja elő követelményként (Alkotmány 57. §.), egységes az értelmezési gyakorlat abban, hogy a tisztességes eljárás követelményének a közigazgatási hatósági eljárásban is érvényesülnie kell. (Drinóczi Tímea (szerk.): Magyar alkotmányjog III. Alapvető jogok. Budapest-Pécs, 2006. 270. o., Sári János: Alapjogok, Alkotmánytan II. Budapest, 2004. 109. o., Sólyom László: Az alkotmánybíráskodás kezdetei Magyarországon. Budapest, 2001. 562. o., valamint Halmai Gábor és Tóth Gábor Attila (szerk.): Emberi jogok. Budapest, 2003. 706. o.) Véleményem szerint mindez levezethető a jogállam fogalmából is, ahogy ez az előző részben idézett alkotmánybírósági határozatokból is következik. (A tisztességes eljárás (fair trial) követelménye az Alkotmánybíróság 6/1998. (III. 11.) AB határozata szerint, s a kapcsolatos nemzetközi dokumentumoknak megfelelően: „a fair trial olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet csupán megítélni. Ezért egyes részletek hiánya ellenére éppúgy, mint az összes részletszabály betartása dacára lehet az eljárás ’méltánytalan’ vagy ’igazságtalan’, avagy ’nem tisztességes’…”)
Jelen ügyben a szolgáltató olyan alapvető, a létfenntartást szolgáló közszolgáltatást nyújt, mint az ivóvíz, és ebben a tekintetben gyakorlatilag monopolhelyzetben van, mivel e szolgáltatás kiváltása más szolgáltatóval jelenleg tudomásom szerint nem lehetséges, az alternatív megoldások igénybe vétele pedig jelentős nehézségekbe ütközik. Gyakorlatilag állami feladatként végzi a lakosság közszolgáltatással (ivóvízzel) való ellátását, így a tisztességes eljárás követelménye érvényesítendő a szolgáltatóval szemben is.
A szolgáltató és a fogyasztó között ebben az esetben is egy polgári jogi szerződés jön létre, amely azonban közjogi elemeket tartalmaz, így a szerződés tartalma jogszabály által nagy részben meghatározott. E jogszabályi rendelkezésektől a szolgáltató nem térhet el, hacsak azt a jogszabály kifejezetten nem teszi lehetővé. Külön közjogi szabályok vonatkoznak a szolgáltatóra, amelyektől szintén nem térhet el.

3. A szolgáltató eljárása a vonatkozó hatályos jogi szabályozás tükrében
A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.) 8. § (4) bekezdése alapján a települési önkormányzat köteles gondoskodni az egészséges ivóvíz ellátásáról. Az Ötv. 8. § (3) bekezdésében megfogalmazást nyert, hogy törvény előírhat olyan önkormányzati feladatokat és közszolgáltatásokat, amelyek ellátására a települési önkormányzatok nagyságuktól, teherbíró képességüktől függetlenül egyaránt kötelesek (ún. kötelező minimum feladatok). Garanciális jelentősége van annak, hogy már e törvény meghatározza a helyi közszolgáltatásoknak azt a körét, amelyről minden települési önkormányzat köteles gondoskodni. Ezek a kötelező (obligatórius) feladatok, melyek a feladatoknak azt a minimális körét jelentik, amelyek elengedhetetlenül szükségesek a helyi közösség alapfokú ellátásához, a település üzemeléséhez.
Az Ötv. nem határozza meg e közszolgáltatások fogalmát és az egyes feladatkörök tartalmát, mélységét. Azokat más törvényekből ismerhetjük meg. Az Ötv. 112. §-a szerint az egészséges ivóvíz ellátásának biztosításáról minden községben legkésőbb az 1990. évben megválasztott helyi önkormányzati képviselő-testület megbízatásának a lejártáig kellett gondoskodni. Az ivóvíz fogalmát a vízgazdálkodásról szóló 1995. évi LVII. törvény (a továbbiakban: Vgtv.) 1. számú mellékletének 9. pontja a következők szerint határozza meg: ivóvíz a rendszeres emberi fogyasztásra alkalmas, a fizikai, a kémiai, a bakteriológiai, a toxikológiai és radiológiai határértékeknek megfelelő víz. Ugyancsak a Vgtv. határozza meg a vizekkel és vízi létesítményekkel kapcsolatos részletes feladatokat. A törvény a víziközművek működtetése során végzett vízellátást közüzemi tevékenységnek minősíti, és meghatározza, hogy a víziközművek működtetőit a közüzemi tevékenység keretében az ivóvízellátás szolgáltatására szerződéskötési kötelezettség terheli.
A települési önkormányzat e feladatát több formában elláthatja, így szerződést köthet gazdasági vállalkozással, de az Ötv. 9. § (4) bekezdése alapján a képviselő-testület a feladatkörébe tartozó közszolgáltatások céljából önkormányzati intézményt, vállalatot, más szervezetet (a továbbiakban együtt: intézmény) is alapíthat, kinevezheti a vezetőiket. 1993. december 31. napját követően vállalat már nem létesíthető, gazdasági vállalkozás céljára a képviselő-testület gazdasági társaságot alapíthat, vagy szövetkezet alapítását kezdeményezheti.
A képviselő-testületnek egyébiránt széles körű választási lehetősége van az egyes közszolgáltatások mikénti ellátásáról való döntésénél. Korlátot a törvényi keretek jelentenek. Ilyen keret az Ötv. 1. § (6) bekezdés b) pontjának rendelkezése, amely szerint az önkormányzat a saját felelősségére folytathat vállalkozói tevékenységet, továbbá ilyenek az Ötv. 80. § (3) bekezdésében foglalt korlátok: az önkormányzat vállalkozása a kötelező feladatainak ellátását nem veszélyeztetheti, az önkormányzat olyan vállalkozásban vehet részt, amelyben felelőssége nem haladja meg vagyoni hozzájárulása mértékét. Ezek a kötelezettségek a közszolgáltatás ellátásnak módjáról, formájáról való döntéskor a képviselő-testületet terhelik, a képviselő-testület pedig alapvetően a választói közösségnek tartozik felelősséggel, amely megbízásából gyakorolja az önkormányzati jogokat.
A Vgtv. 4. §-a szintén nevesíti a települési önkormányzat e téren meglévő feladatait, a 4. § (2) bekezdésének a) pontja alapján a települések lakott területén az ivóvízminőségű vízre vonatkozó előírásoknak megfelelő ivóvízellátásról köteles gondoskodni.
Látható tehát, hogy a szolgáltató állami közfeladatot lát el, ennek során terheli a jogszabályok betartásának kötelezettsége, a tisztességes eljárás követelménye.
A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 198. § (2) bekezdése alapján jogszabály szerződés kötését kötelezővé teheti, 226. § (1) bekezdése alapján pedig jogszabály meghatározhatja a szerződés egyes tartalmi elemeit, és kimondhatja, hogy ezek a szerződésnek akkor is részei, ha a felek eltérően rendelkeznek.
Mindennek megfelelően a Vgtv. 13. §-a szerint a víziközművek működtetése során végzett vízellátás, szennyvízelvezetés, -elhelyezés és -tisztítás, valamint egyesített rendszer esetén a csapadékvíz-elvezetés közüzemi tevékenység. A víziközművek működtetőit a közüzemi tevékenység keretében az ivóvízellátás és a szennyvízelvezetés szolgáltatására szerződéskötési kötelezettség terheli. E közüzemi tevékenységre szerződésre vonatkozó általános szabályait és a közüzemi szerződésre vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni. A közüzemi tevékenységgel nyújtott szolgáltatásért díjat kell fizetni. A díjfizetés elmulasztása miatt a vízellátást a közüzem korlátozhatja – termelési célú vízfelhasználásnál szüneteltetheti – azonban a létfenntartási ivó- és közegészségügyi, katasztrófa-elhárítási vízigények kielégítéséhez szükséges vizet ebben az esetben is szolgáltatni kell. A közüzemi szolgáltatás minőségi követelményeit, a feleket szerződés alapján megillető alapvető jogokat és kötelezettségeket – ideértve a szerződéskötési kötelezettség korlátozásának feltételeit is – a Kormány rendeletben állapítja meg.
E felhatalmazás alapján a részletszabályokat a közműves ivóvízellátásról és a közműves szennyvízelvezetésről szóló 38/1995. (IV. 5.) Kormányrendelet (a továbbiakban: Kormányrendelet) tartalmazza. Az ügyben alkalmazandó Kormányrendelet 9. § (1) bekezdése szerint, ha a fogyasztó a díjat a szerződésben rögzített feltételek szerint nem fizeti meg a mulasztásnak az e rendeletben meghatározott következményeire a szolgáltató – a fővárosi és megyei kormányhivatal népegészségügyi szakigazgatási szervének (a továbbiakban: megyei népegészségügyi szakigazgatási szerv) egyidejű értesítése mellett – fogyasztó figyelmét felhívja.
Ugyanezen szakasz második bekezdése szerint a szolgáltató a szolgáltatást a létfenntartáshoz, a közegészségügyi és tűzvédelmi követelmények teljesítéséhez, valamint az egészségügyi és gyermekintézmények ellátásához szükséges ivóvízellátás, továbbá a szennyvízelvezetésre irányuló szolgáltatás kivételével, az illetékes ÁNTSZ-nek az intézkedés bevezetését nyolc nappal megelőző értesítése mellett, a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervnek az értesítésben foglaltakkal ellentétes állásfoglalása hiányában
a) időben és mennyiségben korlátozhatja,
b) kizárólag termelési célú ivóvíz-felhasználásnál szüneteltetheti, illetve három hónapon túli díjtartozás esetén további harmincnapos határidővel a szolgáltatási szerződést felmondhatja.
Figyelemmel a kormányrendelet idézett rendelkezéseire, valamint a Vgtv. 13. §-ának rendelkezésére, megállapítható, hogy csak és kizárólag termelési célú ivóvíz-felhasználásnál szüneteltethető az ivóvízszolgáltatás. Egyéb esetben csak a szolgáltatás korlátozására kerülhet sor, ez a korlátozás kizárólag időben és mennyiségben történhet.
A Kormányrendelet 9. § (3) bekezdésének rendelkezése szerint a közegészségügyi követelmények teljesítéséhez szükséges ivóvízellátás akkor biztosított, ha az ivóvízellátás legalább 50 l/fő/nap mennyiségben, négy emeletnél nem magasabb lakóépület esetén legfeljebb 150 m távolságon belüli, négy emeletnél magasabb lakóépületben pedig négy emeletnél nem nagyobb szintkülönbséggel járó vízvételezési lehetőséggel (közkifolyóról, tűzcsapról, szállított vízből) adott.
Ez az utóbbi rendelkezés azonban – figyelembe véve a korábban írtakat – nem jelenti azt, hogy a szolgáltató szüneteltetheti a szolgáltatást, ha egyéb módon biztosítja a Kormányrendelet 9. § (3) bekezdése szerinti ivóvízellátást. Ilyen esetben is csak korlátozásra kerülhet sor időben és mennyiségben, figyelemmel a közegészségügyi követelmények teljesítéséhez szükséges ivóvízellátás biztosítására is. E jogszabályhelyek megfelelő értelmezése, tekintettel az alkotmányossági követelményekre, álláspontom szerint azt is jelenti, hogy az időbeli és mennyiségi korlátozás mértékét előre meg kell határozni, arról az illetékes szerveket és a fogyasztót tájékoztatni.
A szolgáltató tehát nem szüneteltethette volna a szolgáltatást ebben az esetben sem. (A bekötési vízmérő leszerelése egyértelműen a szolgáltatás megszüntetését jelenti a gyakorlatban.)
Ugyanakkor megállapítható, hogy az idézett jogszabályhelyek egyértelmű értelmezése a gyakorlatban a jogalkalmazók számára problémát jelent, így szükséges lenne megvizsgálni a jogi rendelkezések gyakorlati érvényesülését, és a jogi szabályozást pontosítani.
Hangsúlyozott figyelemmel kell lenni a közegészségügyi követelményekre, valamint arra, hogy alapvető, minimális közszolgáltatásról van szó, amelynek biztosítása végső soron állami feladat. Amennyiben érzékelhető mértékű problémát okoz az, hogy a fogyasztók, vagy a fogyasztók jelentősebb számú csoportjai nem fizetik meg, vagy nem képesek megfizetni a szolgáltatási díjakat, más, alternatív – szociálpolitikai eszközöket is igénybe vevő – megoldásokat is ki kell dolgozni, tekintettel arra, hogy a vízszolgáltatás megfelelő szintű biztosítása közérdek is.
A szolgáltató eljárása – függetlenül a szolgáltatás későbbi helyreállításától és a fogyasztóval kötött díjfizetési megállapodástól – jogsértő volt, a fennálló hatályos jogi szabályozást sértette, ami a tisztességes eljáráshoz való jog veszélyét okozta. A hatályos jogi szabályozás az esetből leszűrhető tapasztalatok alapján a gyakorlatban a jogbiztonság elvének sérelmét okozza. Mindezek alapján az alábbi intézkedéseket teszem.

Intézkedéseim
1. Az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a vidékfejlesztési minisztert, hogy vizsgálja meg az idézett jogszabályhelyeket (Vgtv. 13. §, Kormányrendelet 9. §), és egyértelműsítse, pontosítsa vagy módosítsa ezeket a szabályokat, vagy biztosítsa az ezeken a szabályokon alapuló egységes és alkotmányos joggyakorlat kialakítását.
2. Az Obtv. 21. §-a alapján kezdeményezem a szolgáltató vezetőjénél, hogy a jövőben gondoskodjon a jogszabálynak megfelelő eljárásokról abban az esetben is, ha a fogyasztó a díjat szerződésszerűen nem fizeti meg.

Budapest, 2011. június 14.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.