Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
Az AJB-6754/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
dr. Bassola Eszter
Az eljárás megindulása
Több száz panaszos közösen fordult hozzám a Budapest Airport Zrt. (BA Zrt.) biztonsági átvizsgálásai végrehajtásának módja miatt. A panaszosok szerint a biztonsági átvizsgálásokat rendszeresen az emberi méltóságot sértő módon hajtják végre. Figyelemmel arra, hogy a panaszok alapján több, alapvető joggal összefüggő visszásság közvetlen veszélye merült fel, vizsgálatot indítottam. 
Ennek során 2010. november 5-én, és 2011. január 19-én munkatársaim – előre be nem jelentett – helyszíni vizsgálatot tartottak. A vizsgálat eredményes befejezése érdekében 2010 decemberében az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvényben (a továbbiakban: Obtv.) biztosított legrövidebb határidőn belül az üggyel kapcsolatos tájékoztatást és a rendelkezésre álló iratok megküldését kértem a BA Zrt. és a Nemzeti Közlekedési Hatóság elnökétől.

A megállapított tényállás
2010. november 5. napján munkatársaim előre be nem jelentett helyszíni vizsgálatot tartottak, amely megkezdését megelőzően, a Repülőtéri Rendőr Igazgatóság (RRI) igazgatója segítségét – kísérő biztosítását – kérték az érintett területeken való szabad mozgás érdekében.
Az igazgató arról tájékoztatta munkatársaimat, hogy miután 2010. év nyarán az Európai Unió „unclear” minősítést adott a Ferihegyi Repülőtérnek, sor került a hajózó személyzet szigorúbb átvizsgálásának bevezetésére. A 2010. május 31-június 4-e között az Európai Unió által a repülőtéren végrehajtott biztonsági ellenőrzés alkalmával ugyanis az ellenőrök további javító intézkedések bevezetését tanácsolták, többek között a személyeknek a szigorított biztonsági terület (security restricted area – a továbbiakban: SRA) ellenőrző pontokon – amilyen kapukon a hajózó személyzet belépése is történik – történő átvizsgálása során. Az igazgató tájékoztatása szerint az RRI felé a hajózó személyzettől az átvizsgálással kapcsolatban nem érkezett panasz. A különböző SRA pontokon folyamatos (4 ponton), illetve visszatérő, szakaszos (1 ponton) rendőri ellenőrzés mellet zajlik az átvizsgálás. Az RRI igazgató a problémáról történt tudomásszerzését követően a K portán a visszatérő ellenőrzés időtartamának, és gyakoriságának növelését rendelte el. (Az állománytábla szerint az állandó ellenőrzés vizsgálatom idején nem volt biztosítható.) 
A szóbeli megbeszélés során az igazgató kérdésünkre kiemelte, hogy az átvizsgáló személyzet nem tartozik a vagyonőrökről szóló törvény hatálya alá, külön pár hétig tartó tanfolyamon vesznek részt, mielőtt megkezdhetik munkájukat. Ennek során, egy évig különböző szakaszokban történik a betanításuk, és vizsgát is kell tenniük. A képzésük és jogállásuk (közfeladatot ellátó személynek minősülnek-e) azonban nem rendezett, ezért annak pontos szabályozása lenne szükséges, különös tekintettel arra, hogy elbocsátásuk esetén olyan tudás birtokában kerülnek ki a légikikötő kötelékéből, amely már önmagában is biztonsági kockázatot jelenthet.
A helyszíni vizsgálat során elsőként a panaszosok által sérelmezett „K” Portán, majd az „F” Portán történő beléptetést tekintették meg. Mindkét helyen kifejezetten kérték a biztonsági átvizsgálásukat, melyhez adott esetben kézi átvizsgálásra (a köznyelv – helytelenül – ezt nevezi motozásnak) is szükség volt, melyet szakszerűen hajtottak végre. A „K” Portánál munkatársaim egyáltalán nem tárták fel kilétüket, nem adták át a megbízólevelünket, azt csak az „F” Portán, utólag tették meg. 
Az „F” Portánál a folyamatos rendőri jelenlét biztosított, a „K” Portánál csak bizonyos időközönként ellenőrzi a rendőrség a biztonsági szolgálat munkáját. Az átvizsgálás szükségességéről tájékoztatókat helyeztek el a falakon, azonban az átvizsgálás módjával kapcsolatos panasz előterjesztésének lehetőségére nem hívják fel a belépők figyelmét. Munkatársaim kérdésére, mely szerint előfordult-e panasz az átvizsgálás módjával kapcsolatban, mindkét helyszínen nemleges választ adott az átvizsgáló személyzet. Mindkét kapunál külön úgynevezett „intim átvizsgáló helyiség” található, ahol – amennyiben az szükséges – az intim testrészek körüli vizsgálat is megtörténhet. A „K” Portán ez a biztonsági átvizsgálást végző személyzet pihenője, melynek ablakain könnyűszerrel – akár a biztonsági folyosóról, akár a parkolóból – be lehet látni.
Az átvizsgáló személyzet tájékoztatása szerint az esetleges problémák abból adódhattak, hogy az Európai Unió által történt leminősítést követően a Nemzeti Közlekedési Hatóság kb. két hónap időtartamra megtiltotta a fémkeresők, detektorok használatát az átvizsgáló személyzet részéről, mivel azt sok esetben nem szakszerűen használták és ekkor csak a kézi átvizsgálás keretében történhetett meg a belépő személyek biztonsági ellenőrzése.
A kapuknál a vizsgált időszakban hajózó személyzet éppen nem lépett be SRA területre, így munkatársaim ilyen esetet nem a helyszínen nem regisztráltak. 
A helyszíni vizsgálat során munkatársaim meghallgatták a BA Zrt. biztonsági igazgatóját, aki a hajózó személyzet és a biztonsági ellenőrzést végző személyzet közötti konfliktust, a pilóták egyfajta felsőbbrendűségi érzete következményének is tulajdonította, és ezzel magyarázta a híradásokban is megjelent – általa kizártnak tartott – eseteket. Hangsúlyozta, hogy csupán egyetlen panasz érkezett az általa vezetett szervezethez. Ezt a panaszt kivizsgálta, és annak eredményeképp azt a tájékoztatást adta, hogy az Európai Unió által előírt, illetve egyéb jogszabályokban előírt normák szerint a biztonsági vizsgálat az ágyéki részeket is érintheti, adott esetben az intim testrészekhez is hozzá kell érni, azt másként nem lehet végrehajtani. Ezt követően az utas-átvizsgálási módszert is megtekintettük Ferihegy 2A és 2B repülőtéren, melyet jogszerűnek találtunk. A Kormányváróban, illetve a 2011. első félévében üzemelő ún. EU Elnökségi váróban az átvizsgálást a rendőrség végzi, annak jogszerűségét a vizsgálat nem érintette.
A BA Zrt.-től kapott tájékoztatás szerint 2010-ben összesen 567 „kritikai észrevétel” érkezett az utasbiztonsági ellenőrzéssel kapcsolatban. Egy panaszban több szolgáltatási tényezőre is érkezhet észrevétel. Az utasbiztonsággal kapcsolatos panaszokat az alábbi alkategóriákra bontja a BA Zrt.:
-	164 az utasbiztonsági ellenőrzésre történő várakozás idejét sérelmező panasz;
-	53 esetben a biztonsági előírások ismeretének hiánya miatt (A kapott tájékoztatás szerint a szigorú biztonsági előírások egy része az utasok által ismert, a BA Zrt. fel is hívja erre utasainak figyelmét, azonban az előzetes tájékoztatás ellenére az utasok panasszal élnek az átvizsgálás során vagy azt követően.);
-	az „elkobzás” miatt 22 esetben érkezett panasz (a szigorú előírások korlátozzák a fedélzetre felvihető tárgyak és folyadékok körét. Ha az utas vagy személyzet a biztonsági ellenőrzésen a tiltott tárgyak bármelyikét szeretné átvinni, úgy a biztonsági ellenőröknek biztosítani kell, hogy a repülőtér szigorított védelmi területére (SRA) és a légijármű fedélzetére az utas vagy személyzet tiltott tárgyat ne vihessen magával, vagyis az ellenőrzésen áthaladó személy az adott tárgytól önként megváljon);
-	162 panasz érkezett a személyzettel kapcsolatban (a személyzettel kapcsolatos panaszok részben az idegen nyelv ismeretének hiányára utaló észrevételek, részben pedig „az ellenőrök határozott fellépésére irányulóak”);
-	166 panaszt pedig az „egyéb” kategóriába sorolta a BA Zrt. (e kategóriába sorolják azokat a véleményeket, amelyek az előbbi kategóriákba nem kerülhetnek, továbbá az ellenőrzés során utasokat ért káreseményeket is).
A kapott tájékoztatás szerint a BA Zrt. összes panaszának 35%-a érintette az utasbiztonsági területet, amely a BA Zrt. egyetlen „front-vonal” tevékenysége, a fennmaradó tevékenységeket elsősorban a légitársaságok és a földi kiszolgáló társaságok végzik.
Azon kérdésünkre, miszerint milyen panaszkezelési eljárás keretében intézték el ezeket a panaszokat, a BA Zrt. arról tájékoztatott, hogy 2006-ban kezdték meg véleményfeltáró stratégiájukat. Ez egyrészt az utasoktól beérkező vélemények rögzítését, kivizsgálását és megválaszolását jelenti, másrészt azt, hogy elégedettségi vizsgálatokon keresztül is mérik szolgáltatásaink színvonalát.
A központosított panaszkezelési rendszerben minden vélemény egy rendszerbe kerül. Amennyiben a panasz kivizsgálásra szorul, úgy „azt az érintett szakterület vezetője kivizsgálja és az érintett kollégák bevonásával megválaszolja”.
A közvetlen panaszkezelésen túl, az Airport Council International piackutató ügynöksége által végzett nemzetközi kutatásban részt vevő 148 repülőtér között a Budapest Airport Zrt. is megtalálható. A kutatás során kérdőíves módszerrel vizsgálják az utasok elégedettségi szintjét – világszerte ugyanazon kérdőívet alkalmazzák – egységes rendszerben értékelve az eredményeket. A kérdőívben négy szolgáltatási paraméter érinti az utasbiztonsági átvizsgálást. A BA Zrt. utasai a 2010 III. negyedév során a biztonsági személyzet udvariasságát és segítőkészségét 3,59, a biztonsági ellenőrzés alaposságát 3,66, a biztonsági ellenőrzés időtartamát 3,20, a vagyon és személybiztonság érzetét pedig 3,71 pontra értékelték.1
Az érintetteknek (utasok, valamint más, a biztonsági ellenőrzésen áteső személyek) a panasztétel lehetőségéről, módjáról valamint a panaszkezelési eljárásról történő tájékoztatással kapcsolatos kérdésemre adott válasza szerint az utasok, illetve repülőteret bármely más okból használók, véleményüket írásos formában „az alábbi csatornákon juttathatják el a Budapest Airport Zrt. részére:
-	véleménykártyán,
-	email-en keresztül,
-	hagyományos postai levélben,
-	Kárigény-bejelentő dokumentumon.”
Szóbeli észrevételekre, kérdésekre a telefonos ügyfélszolgálat munkatársai válaszolnak 0-24 órában. A véleménykártyák mind az indulási és érkezési területeken, a véleménykártya tartókban megtalálhatók, amelynél egy doboz is található, ahova azokat be lehet dobni a management tájékoztatására. Mindezeken túl, a www.bud.hu honlapon megtalálható feedback@bud.hu, illetve velemeny@bud.hu címeken keresztül egyaránt fogadják „a panaszokat és dicséreteket, valamint javaslatokat és kéréseket.”
A BA Zrt. az ellenőrök azonosíthatóságával kapcsolatban arról tájékoztatott, hogy ellenőreik repülőtéri belépő kártyát viselnek, melyen a dolgozó nevét a fényképe alatt feltüntetetik. Ezen kívül, az utasbiztonsági ellenőrök egy, az utasok által könnyen megjegyezhető számot viselnek, tehát, ha az utas a számot megjegyzi, egyértelműen beazonosítható a dolgozó. Az ellenőrző pont napi beosztását elektronikusan tárolják, így akár hetekkel az esemény után is be tudják azonosítani dolgozóikat, ha az utas pontosan meghatározza az esemény helyét és idejét. Az ellenőrző pontokon úgynevezett ellenőrző-pont felügyelők tartózkodnak, akik a panasz felvételével kapcsolatban segítik az utasokat.
Arra a kérdésre, hogy „miként biztosítják, hogy a ruházat átvizsgálás során kizárólag az átvizsgált személyek, valamint a vele azonos nemű biztonsági ellenőrök legyenek jelen, továbbá az átvizsgálást más személy ne láthassa?” a BA Zrt. – teljes terjedelmében idézett, alábbi – választ adta: „Ruházat átvizsgálás során nem kell biztosítani, hogy csak az utas és a vele azonos nemű ellenőr legyen jelen, és a folyamatot mások ne láthassák. 
Egyetlen EU-s rendelet sem tartalmaz Ilyen követelményt, és az EU-s országok repülőterein sem bevett gyakorlat.
Azon utasok esetében, akik a szeparált ellenőrzést kérik vallási vagy egészségügyi okok miatt, természetesen biztosítjuk az érvényben lévő technológiai utasítás alapján a szeparált helységben végzett ruházat átvizsgálást. A szeparált ruházat ellenőrzést azonban nem lehet alap ellenőrzési módszernek tekinteni, hiszen az ellenőrző pont áteresztő képességét nagyban lecsökkentené az összes utasra történő bevezetése, és az nem is globális standard”. A BA Zrt. válasza szerint a repülőtér „F” portáján „közvetlenül az ellenőrző ponton található a motozó helység, melyet a vámőrséggel közösen használ a repülőtér üzemeltetője.” Ez a helységet – a válasz szerint – a szeparált ruházat átvizsgálás céljára alakították ki, tehát erre a célra teljesen megfelelő, az nem a biztonsági ellenőrök pihenőhelyisége, a „K” portán pedig egy olyan portahelység található, amelyben minden lehetőség adott az előírásoknak teljes mértékben megfelelő szeparált ruházat átvizsgálás végrehajtására. A „K” portán a szeparált ruházat ellenőrzés a portahelyiség azon részén történik, ahol nincsenek ablakok, és a helyiség többi részéből pedig nem lehet belátni, így teljesen privát területet biztosít, amely a vonatkozó előírásoknak maradéktalanul megfelel. Azon kérdésre, hogy miként tájékoztatják az SRA területre belépőket (ideértve természetesen az utasokat is) a biztonsági ellenőrzés „normál” menetéről, a következőkről tájékoztatott a BA Zrt.:
Álláspontjuk szerint a kérdés megválaszolását kettéválasztani szükséges az utasok és a repülőtéri dolgozók tekintetében. Az utasok tájékoztatása már a check-in pultoknál megkezdőik, ahol részletes információt kapnak arról, hogy milyen tárgyakat tilos felvinni a repülőgép fedélzetére. A tiltott tárgyak listáját az Interneten is közzé teszik mind a légitársaságok, mind a repülőtér üzemeltetője. A check-in után az utas a biztonsági ellenőrzéshez megy, ahol az ellenőrzéshez vezető területen feliratok, illetve monitorok tájékoztatják az utasokat az ellenőrzés menetéről. A repülőtéri dolgozók is megfelelő tájékoztatást kapnak az ellenőrzés menetéről a minden évben számukra, a munkáltatójuk által megtartott, az EU-s rendeletek által kötelezővé tett, ún. „Védelmi Tudatosság” képzés során. Ezen felül – az utasok tájékoztatásánál említettek szerint – ugyanazok a feliratok, illetve bizonyos helyeken monitorok is ki vannak helyezve az ellenőrző pontokon. Minden repülőtéri társaság rendelkezik védelmi tiszttel, és felelősséget vállal azért, hogy dolgozóinak a biztonsági eljárásokról rendszeres oktatást biztosítson.
Arra a kérdésre, hogy a szükséges tájékoztatás hiányában miként ítélheti meg az utas, hogy az átvizsgálás végrehajtásának módja indokolatlanul sértő, vagy megalázó volt, a BA Zrt. a következő választ adta: „Az utas nem tudja megítélni objektíven, hogy a ruházat átvizsgálás alatt valami szükségszerű volt-e, mert magát a ruházatátvizsgálásra kiadott technológiai utasítást, melyet egyébként az NKH LI egyetértésével, illetve az RRI jóváhagyásával használnak az ellenőrző pontokon, nem ismerhető meg bizalmas jellege miatt. A technológiai utasításból csak azt a részt publikálhatjuk, mely az ellenőrzésre való felkészülést segíti, nevezetesen, hogy mely ruhadarabokat kell levenni és külön röntgengépbe helyezni, illetve hogy a laptopokat és a nagyobb technikai eszközöket poggyásztól elkülönítve kell átvilágítani.”
A válasz szerint „az ellenőrző pontokon a tevékenység szakmai felügyeletét jogszabályok figyelembe vételével a Rendőrség biztosítja, tehát állandóan jelen van. Ha az utas az ellenőrzés végrehajtásának módját nem tartja megfelelőnek, a helyszínen tartózkodó rendőrnél, vagy a BA. Zrt ellenőrző pont felügyelőjénél azonnal panaszt tehet szóban vagy írásban. Egészen addig viszont, míg az utas nem veti magát alá az ellenőrzésnek, és nem hajtják rajta végre a ruházat átvizsgálást a technológiai utasításban leírtak szerint, nem engedhető be a tranzit területére, illetve a légi jármű fedélzetére”. A lábbelik levételével kapcsolatos folyamatot az RRI jóváhagyásával, a technológiai utasításban foglaltak szerint végzik az ellenőrök. 
A tájékoztatás szerint azon lábbelik kerülnek levételre már a mágneskapu előtt, melyekben könnyen lehet elrejteni repülésre veszélyes tárgyat, és a lábbelik röntgenezése nagyobb biztonságot nyújt, mint a kérdéses lábbelik esetleges manuális ellenőrzése.
A BA Zrt. az utasbiztonsági ellenőrzés során biztosít egyszer használatos lábzsákot abban az esetben, ha az ellenőrzés során a személy lábbelijét le kell venni. Az egyszer használatos lábzsákokat használat után, az ellenőrző pont után szemetes gyűjtőbe dobhatja az utas. Fertőtlenítésükre, mivel csak egyszer használja az utas, nem kerül sor.
Országgyűlési biztosként kiemelt figyelmet fordítok – önálló alapjogi projekt keretében is – a gyermeki jogok érvényesülésére, ezért nem mellőzhettem a gyermekek átvizsgálásának vizsgálatát. A BA Zrt-től kapott tájékoztatás szerint „az EU-s rendeletek személyekről beszélnek, nem tesznek különbséget kor alapján, tehát a gyermekeket ugyanolyan ellenőrzésnek kell alávetni, mint a felnőtteket. A gyermekeket, bár ugyanolyan ellenőrzés alá kerülnek – ha a szülő úgy kívánja, a jelenlétében – ellenőrzik. A biztonságilag tiszta szülő azonban egészen addig nem érintheti meg gyermekét, míg a gyermeket biztonsági szempontból nem ellenőrizték, ellenkező esetben a szülő azonnal elveszíti a biztonsági tiszta státuszát, és ismételten át kell világítani.”
Arról is tájékoztatott a BA Zrt., hogy a Bizottság 185/2010/EU Rendeletének 4.1.1.5. pontja alapján a kézi fémérzékelő eszköz kizárólag kiegészítő átvizsgálási eszközként használható. Az eszköz, kézi átvizsgálás helyett nem alkalmazható. Az NKH LI az Európai Bizottság említett rendelete alapján nemzeti légiközlekedés védelmi határozatban megtiltotta a kézi fémérzékelő használatát az ellenőrző pontokon 2010. augusztus 19-tól 2010. december 31-ig, mely határozatot később módosított, és engedélyezte a kézi fémérzékelő eszközök másodlagos használatát a ruházatátvizsgálási folyamatban.
A repülőtéren kialakult sorban állásoknak csupán az egyik okát látta a BA Zrt. a biztonsági ellenőrzés alaposságában, melyet az EU ellenőrzés következményeként vezettek be. A tájékoztatás szerint az utasok – a repülőtér minden erőfeszítése ellenre – nem jelennek meg két órával a járatindulás előtt. Mivel beszálló kártyájukat otthon ki tudják nyomtatni, ezért általában csupán egy óránál kevesebbet szánnak a biztonsági ellenőrzésre illetve a repülőgépbe való beszállásra, ezzel olyan terhelést jelentve a biztonsági ellenőrzésnek, melyet csupán hosszabb várakozási idővel tud kezelni. Mivel ezek az utazási szokások nagyban eltérnek már a múlt utazási szokásaitól, ezért vannak olyan csúcsidőszakok, amikor a 2A terminálon működő ellenőrzési csatorna nem elégséges az ellenőrzés gyors lebonyolításához amiatt, hogy az összes schengeni járat köteles ezt a terminált használni, nagyrészt egy időben. A repülőtér üzemeltetője tisztában van a kapacitás szűkösségével, ezért is tett olyan intézkedéseket, melyekkel a kapacitást növelni tudja: több ellenőr dolgozik az ellenőrző pontokon, mint a meghatározott minimum létszám, a légitársaságtói kapott információ alapján utasokat előre hoz, business utasokat prioritással kezel. A kapacitás-probléma végleges megoldását azonban a SkyCourt megnyitásában látja a BA Zrt., ahol 12 korszerű utasbiztonsági csatorna kezeli a forgalmat.
A tumultuózus jelenetek megelőzése, illetve csökkentése érdekében a légitársaságok és a BA Zrt. elektronikus levélben, illetve a honlapjukon hívják fel az utasok figyelmét arra, hogy kellő időben érkezzenek ki a repülőtérre. Olyan esetekben pedig. amikor a várakozási idő kiemelkedően magas, folyadékot biztosítanak a várakozók számára. A BA Zrt. ideiglenes megoldásként kezdeményezte már a Rendőrségnél a schengeni utasok esetleges „nemschengeni” terminálon történő kezelését, ott ugyanis szabad ellenőrző kapacitása lenne a repülőtérnek, azonban a javaslatot a Rendőrség a Schengeni Kódexre való utalással elutasította.
A kapott tájékoztatás szerint általánosságban elmondható, hogy az Európai Unió repülőterein az EU-s rendeletek a mérvadóak, ennél csak szigorúbb rendelkezést lehet használni, melyet a helyi hatóság rendelhet el. 
A Hochtief által üzemeltetett repülőtereken maradéktalanul betartják az EU-s és a helyi követelményeket, a biztonsági ellenőrzés mindenhol azonos szintű, nincs különbség a végrehajtó állomány között. Ezt az Európai Unió Bizottsága, illetve a helyi hatóságok rendszeresen ellenőrzik, tesztelik. 
A helyi hatóságok a rendeletben megjelöltekhez képest szigorúbb szabályokat is megállapíthat, a különböző repülőtereken a különbség oka csak a helyi hatóság szigorító határozata lehet. Ha ilyen nincs, akkor ugyanazt a védelmi ellenőrzést kell végrehajtani az Európai Unió összes repülőterén.
Az ellenőrzés során fellelt, a közbiztonságra különösen veszélyes eszközök esetében a Rendőrség intézkedésére kerül sor, a repülésbiztonságra veszélyes tárgyak pedig gyűjtő konténerbe kerülnek, melyet szeméttelepre szállíttanak. Ezek a konténerek állandó felügyelet alatt állnak. Nincs mód az utasok által az ellenőrző ponton önként hátrahagyott, repülésre veszélyes tárgyakat az utas után küldeni. Mivel az utas a veszélyes tárgyakról tájékoztatást kapott a légitársaságától, ezért ellenőrzés során – ha nem mond le a veszélyes tárgyról – akkor a légitársaság a repülőjegyben rögzített utazási feltételek alapján leveszi az utast a járatról. Közbiztonságra veszélyes tárgyakkal kapcsolatban pedig automatikusan a helyszínen tartózkodó rendőr intézkedik. A repülőtér területén gyűjtő konténerbe, szemetesbe helyezett tárgyakat a repülőtér üzemeltetője nem őrzi, azokat rendszeresen ürítteti a feladattal megbízott céggel. Az utasbiztonsági ellenőrök teljes állománya pszichológusok bevonásával tartott képzésben részesült, miként kell kommunikálni az utasokkal, milyen magatartási formákat kövessenek. Az ellenőrzés során sokszor kerülnek azonban olyan helyzetbe, amikor az utasok nem működnek együtt az ellenőrzést végzőkkel. Ezekben az esetekben a helyszínen tartózkodó ellenőrző pont felügyelőnek adják át a probléma megoldását, mely folyamatba, ha szükséges, bevonják a helyszínen tartózkodó és felügyeletet biztosító rendőri állományt.
Arra a kérdésre, miként ellenőrzik, hogy a biztonsági ellenőrök az alapvető jogok – mindenekelőtt pedig az emberi méltóság – tiszteletben tartásával végzik munkájukat, a BA Zrt. arról tájékoztatott, hogy az ellenőrzés folyamatát, az NKH LI egyetértésével az RRI hagyta jóvá. „Az ellenőrzés ezen utasításban szereplő protokoll szerint zajlik, melyet a helyszínen tartózkodó ellenőrző pont felügyelő, illetve a szakmai felügyeletet biztosító rendőr ellenőriz. Az ellenőrzés során elvárj[ák] ellenőrei[ktől], hogy kellő tisztelettel foglakozzanak az ellenőrzésre jelentkezőkkel, az alapelvü[kkel] nem azonosuló munkavállalóinktól, ha kell, megválunk.”
A BA Zrt. utasbiztonsági területen a helyszűke miatt nem tud, csak és kizárólag, a személyzet részére fenntartott csatornát („crew lane”) kialakítani. A kapott tájékoztatás szerint, ha ezt megtenné, akkor az utasforgalomtól kellene csatornákat elkülöníteni erre a célra. Jelen pillanatban a hajózó személyzet az „F” portán, kérésükre kialakított ellenőrző ponton tud közlekedni. Ezen túl, ha az utas útvonalat választja a személyzet, akkor az utasok részére kialakított ellenőrző pontokon haladhatnak át, ahol elsőbbségi átvilágítást biztosítanak a részükre. A SkyCourt megnyitásával együtt járó megfelelő ellenőrzési csatorna kialakításával, ez a probléma is megoldást nyer. A BA Zrt. válaszának kézhezvételét követően – figyelemmel arra, hogy abban több olyan elem is volt, amelyet munkatársaim helyszíni ellenőrzésen szerzett tapasztalatai nem igazoltak – ismételt helyszíni vizsgálatot rendeltem el.
A helyszíni vizsgálat időpontját ezúttal sem jeleztük előzetesen. Azt a repülőtér „K” portájánál kezdtük, ahol négy biztonsági ellenőr (két nő és két férfi), valamint egy fegyveres biztonsági őr volt jelen. Munkatársaim megbízólevelüket átadták, magukat igazolták, majd a biztonsági ellenőrök által folytatott igen hosszas, körülbelül 10-15 percen keresztül történő egyeztetést követően kezdhették meg a helyszíni vizsgálatot. Az átvizsgálást végző biztonsági ellenőröktől a ruházat átvizsgálására kijelölt ún. intim helyiségről érdeklődtek. 
Azt a tájékoztatást kapták, hogy az ellenőrök pihenőjében – amelyről fényképfelvételt készítettek – történik a ruházat átvizsgálása, amelynek üvegablaka a biztonsági kapu felé néz és nincs elfüggönyözve. 
Az átvizsgálással kapcsolatosan tájékoztató található a falakon, amelyekről munkatársaim szintén készítettek fényképet. A kapott tájékoztatás szerint a cipőt abban az esetben kell levennie a belépőknek, ha olyan magas a sarka, vagy széles a talpa, hogy abban bármi elrejthető. A téli időszakban a csizmát is le kell venni, függetlenül attól, hogy a biztonsági kapu jelez-e. 
A panasztételi lehetőséggel kapcsolatban a biztonsági ellenőrök arról tájékoztatták munkatársaimat, hogy a felettesüknél lehet panaszt tenni, akinek elérhetőségét szükség esetén hozzáférhetővé teszik. Azzal kapcsolatban, hogy milyen gyakran sérelmezik az SRA területre belépők az átvizsgálás módját, a biztonsági ellenőrök azt a tájékoztatást adták, hogy nagyon ritkán fordul elő ilyen eset, azonban bizonyos rendszeresen belépő személyek (jellemzően a hajózó személyzet tagjai) részéről ez visszatérően előfordul. Ekkor azt sérelmezik, ahogy az ágyéki tájékon, a hajlatoknál, vagy a mellek alatt, miként történik az átvizsgálás.
A biztonsági ellenőrök azonosításával kapcsolatban kérdésre válaszolva arról tájékoztattak, hogy az azonosító kártyák cseréje a tavalyi év októberében kezdődött meg, amelynek eredményeként, új, névvel, fényképpel és azonosító számmal ellátott kártyákat adtak ki. 
A lábzsákokkal kapcsolatban tájékoztattak, hogy azokat használatot követően minden esetben hulladékként kezelik és nem fordulhat elő, hogy ismét felhasználják. A kézi fémkereső készülékekkel kapcsolatban a biztonsági átvizsgálást végző személyek az előző helyszíni vizsgálat alkalmához hasonlóan előadták, hogy azokat 2010-ben több hónapon keresztül nem használhatták. A biztonsági ellenőrök képzésével kapcsolatos kérdésre válaszolva elmondták, hogy az hozzávetőlegesen 3-4 hetet vesz igénybe, később a tanultak felelevenítésére – körülbelül havonta – „utánképzés” keretében van lehetőség.
A „K” portán végzett biztonsági átvizsgálás során éppen néhány légi utaskísérő lépett be a kapun, akiknek átvizsgálását megtekintettük és az átvizsgálással kapcsolatos tapasztalataikról érdeklődtünk. A stewardessek az „F” portán szolgálatot teljesítő biztonsági átvizsgálás módjával kapcsolatban az ellenőrök hangnemét, a vizsgálat módszerét (szoknyák felhajtása, mellek erőteljes vizsgálatai, stb.) illetően komoly aggályokat fogalmaztak meg, ezért nem a „K” portán, hanem az „F” portán szoktak a repülőtér területére belépni. 
Ezt követően munkatársaim az „F” portát keresték fel, ahol ugyancsak a fenti kérdésekben kértek tájékoztatást a biztonsági ellenőrzést végzőktől munkájukkal kapcsolatban. A „K” portán tapasztaltakhoz képest, itt a következőket állapították meg:
Az „F” portánál egy rendőr ad állandó szolgálatot, így állandó rendőri jelenlét mellett történik az átvizsgálás. A ruházat átvizsgálása a személyzet pihenőjében történik, amelynek ablaka, a K portához hasonlóan a biztonsági kapu felé néz, de le van függönyözve. A rendőrtől kapott tájékoztatás szerint, munkája során egyetlen alkalommal fordult elő, hogy panaszkodtak az átvizsgálás módszerére, de még ekkor sem került sor rendőri intézkedésre. Fontos kiemelni, hogy a két portán ugyanaz a személy látja el a vezetői feladatokat, akinek a biztonsági ellenőrök munkájának ellenőrzése is a feladatai közé tartozik. A felügyelet egyidejű, kéthelyszínes ellátása így nem biztosítható, annak ellenére sem, hogy a két porta egymás közelében van. Az átvizsgálással kapcsolatos tájékoztató a bejárati üvegajtónál található, a panaszkezelés menetéről azonban egyik kapunál sincs jól látható eligazítás. Ezt követően munkatársaim Ferihegy 2A és B terminálján, valamint Ferihegy 1 terminálon az utasbiztonsági ellenőrzés folyamatát tekintették meg. Mindhárom terminálon tett látogatás tapasztalatait összegezve megállapítottam, hogy külön helyiség áll rendelkezésre a ruházat átvizsgálására, azonban Ferihegy 1 terminálon erre éppen az utasbiztonsági ellenőrök pihenőjét jelölték ki. 
A panaszok kezelésének módjáról tájékoztatókat nem helyeztek el, csak az átvizsgálás menetével kapcsolatban adnak információt az utasok számára. 
Munkatársaim azt a tájékoztatást kapták, hogy az átvizsgálást követően a tranzitterületen kihelyezett gyűjtőládákba dobhatók be az általános, jellemzően utas-elégedettség mérésére szolgáló űrlapok. Valamennyi helyszínen elmondták, hogy sem az esetleges utaspanaszok tényéről, sem pedig azok elintézésnek módjáról nem kapnak tájékoztatást. A gyermekek átvizsgálására vonatkozóan nincsenek speciális szabályok, azonban a BA Zrt. által adott tájékoztatással ellentétben a gyermekeket a szülők az átvizsgálás alatt megérinthetik, a még járni nem tudó kisgyermekek a szüleik karjában, a már járni tudó gyermekek, pedig szüleik kezét fogva léphetnek át a kapun. Amennyiben szükséges ezt követően történhet a kisgyermekek ruházatának esetleges (tapintással történő) átvizsgálása. 
A lábzsákok újrafelhasználása a biztonsági átvizsgálást végző ellenőrök vezetője szerint nem fordulhat elő, az egyszer már használt lábzsákokat – bár ugyanolyan tárolóban gyűjtik, mint az újakat – a használat után kidobják.
A helyszíni tapasztalatok szerint a BA Zrt. válaszával szemben, mindössze egy helyen viselték az utasbiztonsági ellenőrök kitűzőn a számukat, a belépőkártyákon lévő név és hatjegyű szám kizárólag közvetlen közelről – a kártyák viselési helye, és azok elfordulása miatt gyakran csak a kártyabirtokos segítségével – olvasható, ezért az átvizsgálást végző személyek az ellenőrzéssel érintettek számára ténylegesen nem azonosíthatóak.
A Nemzeti Közlekedési Hatóság elnöke a vizsgálattal összefüggésben tőle kért tájékoztatást, a válaszadásra nyitva álló határidőt többszörösen túllépve, csak írásbeli sürgetésemet követő újabb két hét elteltével küldte meg a részemre. Válasza szerint a Nemzeti Közlekedési Hatóság Légügyi Hivatalának jogelődje, a Nemzeti Közlekedési Hatóság Légiközlekedési Igazgatósága (továbbiakban: légiközlekedési hatóság) a 2010. augusztus 13. napján kelt a légi közlekedésről szóló 1995. évi XCVII. törvény (továbbiakban: Lt.) 3/C. § (4) bekezdése alapján kibocsátott LI/RVNS/A1488I012010. számú határozatában (1. számú melléklet) tiltotta meg a kézi fémérzékelő eszközök használatát – 2010. augusztus 19. napjától 2010. december 31. napjáig terjedő időszakra.
A határozat hatálya a tárgyévet megelőző három év statisztikai adatai alapján számított átlag szerint az évente 250 000 utas feletti forgalmat bonyolító nemzetközi kereskedelmi repülőtéren a repülőtér (üzembentartó, a légitársaság és az egyéb jogalanyok által végzett átvizsgálásokra terjedt ki.
A válasz szerint a légiközlekedési hatóság hatósági ellenőrzések keretében megállapította, hogy a kézi fémérzékelő eszközök használata nem felel meg az illetékes rendőrhatóság által jóváhagyott ellenőrzési technológiában foglaltaknak, mivel azt nem másodlagos módszerként, hanem a személyek ellenőrzésekor sok esetben a kézi átvizsgálás helyett alkalmazták. Az eszköz helytelen használata nem biztosította megfelelően, hogy az utasoknál, valamint az utasoktól különböző személyeknél a tiltott eszközök felderítése előírás szerint megtörténjen.
Az Európai Bizottság tekintettel az Európai Uniós működéséről szóló szerződést, tekintettel a polgári légi közlekedés védelmének közös szabályairól és a 232012002/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. március 1l-i 300/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletre és különösen annak 4. cikke (3) bekezdésére, 2010. március 4. napján elfogadta a közös légiközlekedés-védelmi alapkövetelmények végrehajtásához szükséges részletes intézkedések meghatározásáról szóló 185/2010/EU rendeletet. Ezen rendelet 4.1.1.5. pontja előírja, hogy a kézi fémérzékelő eszköz kizárólag kiegészítő átvizsgálási eszközként használható, az eszköz kézi ellenőrzés helyett nem alkalmazható. 
Az ellenőrzések során feltárt, az előírástól eltérő végrehajtás sértette a 300/2008/EK rendelet 18. cikkének a) pontjában említett információkat tartalmazó, a közös légiközlekedés-védelmi alapkövetelmények végrehajtásához szükséges részletes intézkedések meghatározásáról szóló C(2010)774/2010/EU Bizottsági határozat Mellékletének 1.3.2., valamint a 4.1.1. pontjában foglaltakat. Ennek következtében a Hatóság – a polgárt légiközlekedés védelmének szabályairól és a Légiközlekedés Védelmi Bizottság jogköréről, feladatairól és működésének rendjéről szóló 169/2010. (V.11.) Korm. rendelet 13. § f) pontjában foglalt rendelkezés alapján – hozta meg a döntését.
A légiközlekedési hatóság döntése rögzíti, hogy a feltárt hiányosságot az Európai Unió Bizottságának ellenőrei 2006-ban és 2010-ben is súlyos hiányosságként állapították meg. A határozat kiadmányozását követően – különös tekintettel a Budapest Ferihegy Nemzetközi Repülőtéren bevezetett nemzetközi intézkedésekre – a légiközlekedési hatóság a társhatóságokkal együttműködve több alkalommal folytatott le ellenőrzéseket, valamint a repülőtér üzembentartója is intézkedéseket tett annak érdekében, hogy a kézi fémkereső megfelelő használatára az ellenőrzést végzőket megfelelően felkészítsék. Ez azt jelentette, hogy a légiközlekedési hatóság rejtett és nyílt tesztelések végrehajtásával, továbbá az ellenőrzési technológia CCTV rendszeren keresztül történő ellenőrzésével folyamatosan értékelte a biztonsági ellenőrzések végrehajtását A BA Zrt. jóváhagyott minőségbiztosítási programja alapján szintén tesztelésekkel és ellenőrzésekkel ellenőrizte a munkavégzés előírás szerinti végrehajtását. A BA Zrt. a kézi fémérzékelők megfelelő használatával kapcsolatos oktatást tartott az eszközt használó munkavállalók részére, amely által biztosítani kívánta az eszköz kiegészítő használatát, így teljesítve a 185/2010 EU rendelet 4.1.1.5. pontjában foglaltakat. Tekintettel a bevezetett és végrehajtott intézkedésekre, valamint az ellenőrzések tapasztalataira, a légiközlekedési hatóság a 2010. szeptember 21. napján kiadmányozott, LI/RV/NS/A/488/1/2010. számú döntésével a kézi fémérzékelők használatára vonatkozó korlátozást feloldotta.
Az utasbiztonsági ellenőrzés – az utasbiztonsági ellenőrzést végzők felügyeletének és szakmai irányításának szabályairól szóló 26/2006. (V. 9.) BM rendelet alapján – „az a tevékenység, amely az utasforgalomban részt vevő személyek a légitársasági alkalmazottak (ideértve a légi jármű személyzetét is), a poggyászok az áru- és postaküldemények továbbá a fedélzeti ellátást biztosító eszközök és készletek átvizsgálására irányul, a jogellenes cselekmények elkövetésére alkalmas fegyverek robbanóanyagok vagy más; a polgári légi közlekedésre veszélyes eszközök anyagok kiszűrése, a repülőtér zárt területére történő be-, illetve a légijárműre való feljuttatásának megelőzése céljából.”
A rendelet 4. § a) és b) pontja szerint az Országos Rendőr-főkapitányság ad ki az utasbiztonsági ellenőrzés módszertanát tartalmazó rendőrségi, szakmai iránymutatásokat és rendeli el és hajtja végre az utasbiztonsági ellenőri tevékenység ellenőrzését.
Az utasbiztonsági ellenőrzés felügyeletét és szakmai irányítását a Ferihegyi Nemzetközi Repülőtér esetén a Rendészeti Biztonsági Szolgálat Repülőtéri Biztonsági Szolgálata látja el. A rendelet széles hatáskört ad a rendőrség számára az utasbiztonsági ellenőrzést végzők tevékenységének ellenőrzésére, ennek keretében a rendőrség „intézkedik az utasbiztonsági ellenőrzések végrehajtása során észlelt hiányosságok megszüntetésére, kötelezheti az utasbiztonsági ellenőrzést végrehajtó szervezetet a biztonságot sértő gyakorlat megszüntetésére.” Amennyiben az utasbiztonsági ellenőrzést végző szervezet az előírt határidőn belül a hiányosságot nem szünteti meg, úgy a rendőrség ideiglenesen átveszi az utasbiztonsági ellenőrzés végrehajtását, vagy elrendeli a tevékenység felfüggesztését, egyidejűleg az illetékes hatóságnál kezdeményezi a szükséges eljárás megindítását 
A Nemzeti Közlekedési Hatóságról szóló 263/2006. (XII.20.) Korm. rendelet 5. § (5) bekezdés 24. pontja szerint a légiközlekedési hatóság feladata „a polgári légi közlekedés védelmének közös szabályairól és a 2320/2002/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. március 11-i 300/2008/EK európai parlamenti ás tanácsi rendelet (a továbbiakban: 300/2008/EK rendelet) 9. cikke szerinti felelős hatósági feladatok ellátása”.
A 9. cikk értelmében: „amennyiben egy tagállamon belül két vagy több szervezet is foglalkozik a polgári légi közlekedés védelmével, a tagállamnak ki kell jelölnie egyetlen hatóságot (a továbbiakban: felelős hatóság), amely felelős a 4. cikkben említett közös alapkövetelmények végrehajtásának összehangolásáért és figyelemmel kísérésért”.
Mindezekre tekintettel az NKH elnöke kifejtette, hogy az EK rendeletben meghatározott közös alapkövetelmények végrehajtásának összehangolásáért és figyelemmel kísérésért a Légügyi Hivatal a felelős. A légiközlekedési hatóság a gyakorlatban a rendőrséggel közösen folytat ellenőrzéseket, tekintettel arra, hogy a hivatkozott miniszteri rendelet alapján az utasbiztonsági ellenőrök konkrét tevékenységére vonatkozó szakmai irányítás és ellenőrzés a rendőrség hatáskörébe tartozik. Ennek a hatáskörnek a része a feladat ellátást szabályozó technikai, munkaszervezési utasítások jóváhagyása, valamint az ellenőrök tevékenységére vonatkozó jogszabályok, előírások betartásának ellenőrzése is. Ennek következtében az NKH álláspontja szerint „annak biztosítása, hogy az ellenőrök a munkájukat az alapvető jogok maradéktalan tiszteletben tartásával végezzék – tekintettel a miniszteri rendeletben rögzített hatáskörökre – alapvetően a rendőrség feladata.”
Vizsgálatom befejezését megelőzően a Légiközlekedési Egyesült Szakszervezet fordult hozzám panasszal, melyben több ügyben is a segítségemet kérték. A beadvány szerint a Celebi Ground Handling Hungary Kft.-nél eltávolították a tagjaikat, képviselőiket. „A menedzsment tagjai közül a feladattal megbízott vezetők megfélemlítéssel, létszámleépítéssel (miközben munkaerő-felvétel zajlott a vállalatnál), juttatások elhagyásával büntették a LESZ tagjait, így szüntetve meg, lehetetlenítve el a szakszervezet vállalaton belüli működését.” 
A BA Zrt. területein, ezek közül az SRA területen az áteresztő pontok és a repülőtér fizikai korlátaiból, az utas és személyzetátvizsgálásra vonatkozó szigorú nemzetközi szabályozásból adódó folyamatosan növekvő pszichikai terhelés mellett a „menedzsment részéről folyamatos a nyomás és a megfélemlítés tagjai[k] felé (kezdve a 2009-ben és 2010-ben alkalmazott görög sztrájktörők alkalmazásával, az ott megjelenő megkülönböztetéstől). A menedzsment az úgynevezett »zéró tolerancia« alkalmazásával állandó feszültségben tartja tagjai[kat], a beosztott munkavállalóknak egyetlen hiba miatt rendkívüli felmondással szüntetik meg munkaviszonyát. A megterhelések hatására egyre több munkavállaló betegszik meg és jelzi […], hogy pszichikailag nem bírja a napi munkaterhelés mellett a menedzsment fenyegetéseit, a nyomást. A cégcsoporton belül a menedzserek esetében bármilyen munkajogi hibát követnek el, nincs felelősségre vonás, a vállalat által alkalmazott sikerkommunikációval minden hibát megmagyaráznak”. A Malév GH Zrt. utasforgalmi terültén és a BA Zrt. SRA területein „alkalmazott kölcsönzött munkavállalók esetében a vállalatok menedzsmentje a munkaerő-kölcsönzés alapvető céljait kijátszva alkalmazza őket. A munkaerő-kölcsönzés idényjellegét (például: nyári forgalomnövekedést), használják ki, és éveken át alkalmaznak kölcsönzött munkavállalókat, akik alacsonyabb juttatásokért kénytelenek munkát végezni, mint céges tagjai[k]. Amennyiben felvetésre kerül a munkavállaló vagy a mi részünkről, hogy a kölcsönzött tagjai[knak] is hasonló bér és cafetéria-juttatás járna, a válasz az, hogy nincs pénz rá.”
A panasz szerint a szakszervezet tagjainak egészsége naponta ki van téve veszélyeknek, egészségromlásnak, amelyek megelőzésért a vállalatok egy része semmit nem tesz, ezek közül a beadvány az néhányat ki is emel. A BA Zrt. figyelmen kívül hagyja, hogy a -10 és -15 Celsius fokos hidegben a munkavállalók 20-30 percet várakoznak, hogy a portáról a munkavégzési helyre bejuthassanak, a szakszervezet ezzel kapcsolatos levelére nem válaszoltak. A beadvány sérelmezte továbbá az alapvető higiéniai helyzetet, ahol az utasforgalmi területen a BA Zrt. a közel 40 fő munkavállalónak biztosított tisztálkodó és pihenőhelyiséget évek óta nem teszi rendbe. A rakodási tevékenységet folytató tagjaik esetében a panasz embertelennek nevezi a pihenők körülményeit, valamint – a kiszolgálás területén – a levegő minőségét.

Érintett alapvető jogok
-	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, tisztességes eljárás (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”), 
-	állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége (Alkotmány 8. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.”)
-	tulajdonhoz való jog (Alkotmány 13. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.”) 
-	az emberi méltósághoz való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”)
-	a megalázó elbánás tilalma (Alkotmány 54. § (2) bekezdés: „Senkit nem lehet kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánásnak vagy büntetésnek alávetni, és különösen tilos emberen a hozzájárulása nélkül orvosi vagy tudományos kísérletet végezni.”)
-	a jogorvoslathoz való jog (Alkotmány 57. § (5) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot – a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal arányosan – a jelen lévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja.”)
-	a panasz előterjesztéséhez való jog (Alkotmány 64. §: „A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami szerv elé.”)
-	a gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való joga (Alkotmány 67. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.”)
-	a hátrányos megkülönböztetés tilalma (Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”)

A vizsgálat megállapításai
I. 1. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
A vizsgálattal érintett Nemzeti Közlekedési Hatóság az Obtv. 29. § (1) bekezdésének a) pontja szerinti közigazgatási feladatot ellátó szerv, a Rendőrség pedig a ugyanezen bekezdés d) pontjában megjelölt rendvédelmi szerv, így tevékenységük vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
Hasonlóan több korábbi jelentésemhez, ismételten fel szeretném hívni a figyelmet arra, hogy az Rtv. preambuluma célként fogalmazza meg „a Magyar Köztársaság Alkotmányának és nemzetközi jogi kötelezettségeinek, valamint a jogállamiság követelményeinek megfelelően működő Rendőrség kialakítás[át]”. Az Rtv. 2. § (1) bekezdése második mondata szerint „A Rendőrség tiszteletben tartja és védelmezi az emberi méltóságot, óvja az ember jogait.”
2. Az Obtv. nem tartalmaz sem pozitív, sem pedig negatív meghatározást a közszolgáltatást végző szervekkel kapcsolatban: mindössze egy alkalommal – a már idézett 16. § (1) bekezdésében – használja a kifejezést, vagyis törvényi definícióról sem lehet szó.
A közszolgáltatások alapvetően három formában teljesíthetőek: azokat elláthatja a közigazgatás saját maga (ezesetben főszabályként az Obtv. 29. § (1) bekezdése alapozza meg az országgyűlési biztos hatáskörét), elláthatják közintézmények, vagy egyes közszolgáltatások ellátásával a közigazgatás megbízhat a versenyszférában működő vállalkozásokat. Ezzel kapcsolatban indokolt kiemelni, hogy a szolgáltatás a lakosság nagy részét kell, érintse, vagyis a közszolgáltatás tömeges jellegű, továbbá jellemzően alapszükségletet elégít ki, nem pedig valamely nélkülözhető, luxus jellegű szolgáltatást jelent.2 A BA Zrt. utasforgalmi adatai szerint az (utas)biztonsági ellenőrzéseket tömeges jellegűnek kell tekinteni. 
Amint arra már utaltam, az Obtv. 16. § (1) bekezdéséből csak a hatóság fogalmára lehet következtetni. Ezen túlmenően „az Obtv. az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.” Mindezek alapján hatásköröm vizsgálata során a következő kérdéseket kellett még megválaszolni: a panasszal érintett tevékenység állami feladatnak tekinthető-e, továbbá, hogy az ellenőrzés alá vontaknak van reális esélye a szolgáltatást nyújtók között választani.
Utóbbi kérdés egyszerűen megválaszolható: az ellenőrzést kizárólag a BA Zrt., egyes esetekben pedig a Rendőrség munkatársai végezhetik, vagyis az utas nem választhat a szolgáltatást nyújtók széles köréből.
Az első kérdés megítélése azonban nagyobb körültekintést igényel. Figyelemmel arra, hogy a biztonsági ellenőrzés elvégzésére a Rendőrség és a BA Zrt. ellenőrei jogosultak az következik, hogy – az Lt-ben megjelölt szabályozási, figyelemmel kísérési és ellenőrzési feladatokon túl – maga az ellenőrzés is szoros kapcsolatban a légiközlekedés biztonságával kapcsolatos, az államot terhelő feladatokkal. 2011. szeptember 11-e óta a biztonsági ellenőrzések jelentősége meglehetősen felértékelődött, ráadásul azóta mindenki átérzi, hogy az állampolgárok életének (és javainak) védelmével közvetlen kapcsolatban van: egyszerűen azok lehető legmagasabb szintű biztosítása érdekében kerül végrehajtásra.
Mindezek alapján megállapítottam, hogy a repülőtéri biztonsági ellenőrzéseket – mindazon esetekben, amikor azt nem a Rendőrség hajtja végre – kötelezően ellátandó feladatként az állam – a működés feltételeként – a repülőtér üzemeltetőjére ruházta. Ennek alapján megállapítottam, hogy a repülőtéri biztonsági ellenőrzés (amennyiben azt nem a Rendőrség végzi) közszolgáltatás, így – hangsúlyozottan ezzel összefüggésben – a BA Zrt. eljárására kiterjed hatásköröm. 
3. A LESZ által előterjesztett panasz tartalmát tekintve munkaügyi panasznak tekinthető, így azt a hatáskörrel rendelkező Országos Munkavédelmi és Munkaügyi Főfelügyelőség elnökéhez tettem át, és csak annyiban értékeltem, amennyiben jelen vizsgálatomhoz kapcsolódik.

II. 1. Az NKH elnöke csak sürgetést követően, több hónappal túllépve a válaszadásra nyitva álló határidőt, küldte meg részemre a válaszát. A késedelem miatt jelentősen elhúzódott a vizsgálatom. A töretlen ombudsmani gyakorlat szerint az országgyűlési biztos akadályozása alkotmányos jogkörének gyakorlásában azzal, hogy az általa kért érdemi tájékoztatást az érintett elmulasztja vagy jelentős késedelemmel adja meg, a jogállamiság elvével összefüggő visszásságot okoz.
Nehezen értékelhető továbbá az NKH elnökének azon megállapítása, miszerint az utasbiztonsági ellenőrzés felügyeletét és szakmai irányítását a Ferihegyi Nemzetközi Repülőtér esetén a „Rendészeti Biztonsági Szolgálat Repülőtéri Biztonsági Szolgálata” látja el, ugyanis – a Határőrség és a Rendőrség integrációja, valamint a Rendészeti Biztonsági Szolgálat megszüntetése nyomán létrejött – az érintett rendőri szervet 2008. január 1-je óta Repülőtéri Rendőr Igazgatóságnak hívják. Álláspontom szerint háromévi szoros együttműködés után elvárható, hogy az érintett társhatóság megnevezésével és jogi státuszával a hatóság tisztában legyen!
2. A hozzám érkező panaszok jellemzően nem a biztonsági ellenőrzés, illetve utasbiztonsági ellenőrzés tényét sérelmezték, hanem kifejezetten azok végrehajtásának módját. A panaszok szerint a biztonsági és utasbiztonsági ellenőrök oly módon hajtották végre az átvizsgálást, hogy az – amellett, hogy nyilvánvalóan messze túlmutatott a szabályozás célján – a leírások szerint kimerítette a megalázó bánásmód fogalmát is. Kiemelendő, hogy a megalázó bánásmód fokmérője nem objektívizálható, hanem az adott cselekménynek az átvizsgált személyben keltett reakciója. Olyan megfélemlítést, alsóbbrendűségi érzetet vagy lelki gyötrelmet keltő cselekményeket lehet ebben a körben említeni, amely alkalmas az érintett személy testi és erkölcsi ellenállásának megtörésére. A megalázó bánásmód tekintetében nem szükséges a testi ráhatás megléte, a lelki szenvedés okozása is elegendő, főleg akkor, ha az érintettet mások –különösen akkor, ha nagyszámú idegen jelenlétében történik – előtt durván megalázzák.
Munkatársaim a panaszosokon túl több olyan – hajózó és földi kiszolgáló állományba tartozó – személyt is meghallgattak, akik hasonló élményekről számoltak be, azonban a panasztételtől még azután is elzárkóztak, hogy tájékoztatást kaptak arról, hogy az ombudsman vizsgálata során személyüket nem fogja felfedni. Ezek a személyek még ezután is tartottak attól, hogy az SRA területre belépésre jogosító kártyájukat panaszuk előterjesztése esetén visszavonják. Az egymástól független, egymást nem ismerő panaszosok és más meghallgatott személyek a biztonsági átvizsgálások módját – saját tapasztalatuk alapján – hasonlóan írták le, és visszatérően utaltak arra, hogy az ellenőrök a belépőkártya elvételét helyezték kilátásba, ha vonakodnának a személyi integritást súlyosan sértő átvizsgálásnak magukat alávetni.
Amennyiben rendőr végezné a biztonsági ellenőrzést, vonatkoznának rá az Rtv. 31. § (2) bekezdésének előírásai is, amely kifejezetten tilalmazza a ruházat átvizsgálás nem szeméremsértő módon történő végrehajtását. Ennek a tilalomnak akkor is magától értetődően érvényesülnie kell, ha az átvizsgálást (utas)biztonsági ellenőrök végzik. Ebből két következetés fakad: egyfelől nem lehet szabályszerű az átvizsgálás, ha az szeméremsértő módon zajlott, ennek megítélése pedig objektív szempontok alapján könnyűszerrel megítélhető. Másfelől, ha a technológiai utasítás ilyen szabályt nem fogalmaz meg, akkor eltérően védett a rendőr által átvizsgált, és az (utas)biztonsági ellenőrök által átvizsgált személyek emberi méltósághoz való joga.
Az egyenlő bánásmód követelménye a kötelezettektől azt kívánja meg, hogy tartózkodjanak minden olyan magatartástól, amely bizonyos tulajdonságaik alapján egyes személyek vagy személyek egyes csoportjaival szemben közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést, megtorlást, zaklatást vagy jogellenes elkülönítést eredményez. Alapvetően tehát az egyenlő bánásmód követelménye az egyik oldalon negatív kötelezettséget jelent: a kötelezettek nem sérthetik meg mások egyenlő emberi méltóságát. 
Jogosulti oldalon ugyanakkor ez azt eredményezi, hogy mindenkinek jogosultságként kikényszeríthető igénye van arra, hogy őt egyenlő méltóságú személyként kezeljék. Ezért vizsgálatom arra terjedt ki, hogy a külföldi rendszámú járművek ellenőrzésének rendje alkalmas-e arra, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmával összefüggésben alkotmányos visszásságot okozzon. Ennek során előbb a közvetlen hátrányos megkülönböztetés, majd pedig a közvetett diszkrimináció egyes elméleti és gyakorlati kérdéseit tekintettem át. Ki kell emelnem, hogy sem a közvetlen, sem pedig a közvetett diszkrimináció nem „célzatos” magatartás (nem szükséges, hogy az intézkedést hozó szervet a megkülönböztetés szándéka vezesse), hanem elsősorban ténykérdés. Az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény 7. § (1) bekezdése értelmében az egyenlő bánásmód követelményének megsértését jelenti – a közvetlen hátrányos megkülönböztetés, a zaklatás, a jogellenes elkülönítés, a megtorlás mellett – a közvetett hátrányos megkülönböztetés, valamint az ezekre adott utasítás.
A 9. § szerint közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül az a közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek nem minősülő, látszólag az egyenlő bánásmód követelményének megfelelő rendelkezés, amely a meghatározott tulajdonságokkal  rendelkező egyes személyeket vagy csoportokat más, összehasonlítható helyzetben lévő személyhez vagy csoporthoz képest lényegesen nagyobb arányban hátrányosabb helyzetbe hoz. A közvetett hátrányos megkülönböztetés lényege, hogy a megkülönböztetés látszólag semleges feltételen alapul, mégis, egyes védett tulajdonságokkal rendelkező személyeket lényegesen nagyobb számban érint. Ebben az esetben a követelmény megsértése alóli mentesüléshez az adott rendelkezésnek a védett tulajdonsággal rendelkező személyek tekintetében is ki kell állnia az ésszerűségi tesztet.
Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésébe foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként kell kezelnie. Ez azt jelenti, hogy a jogosultságok és kedvezmények elosztása nem feltétlenül kell, hogy egyenlő legyen, de a döntéshozatal során minden érintett szempontjait azonos tisztelettel és körültekintéssel kell mérlegre tenni. Az Alkotmánybíróság kifejtette azt is, hogy alkotmányellenes megkülönböztetésről csak akkor lehet szó, ha a jogszabály egymással összehasonlítható, a szabályozás szempontjából azonos csoportba tartozó jogalanyok között tesz különbséget anélkül, hogy annak alkotmányos indoka lenne. Alkotmányellenes megkülönböztetés mindezek alapján csak akkor állapítható meg, ha összehasonlítható helyzetben lévő személyek között tesz a jogalkotó olyan különbségtételt, amely alapjogsérelmet okoz, illetőleg azzal az egyenlő méltóság alkotmányos követelményét sérti. Nem minősül azonban megengedhetetlen megkülönböztetésnek, ha a jogi szabályozás eltérő jogalanyi körre vonatkozóan állapít meg eltérő rendelkezéseket. (9/1990. (IV. 25.) AB határozat, 21/1990. (X. 4.) AB határozat, 61/1992. (XI. 20.) AB határozat, 35/1994. (VI. 24.) AB határozat, 30/1997. (IV. 29.) AB hat).
Mindezek alapján, különös figyelemmel arra, hogy az átvizsgáltak közötti különbségtételnek nincs alkotmányos indoka, megállapítom, hogy nem zárható ki a hátrányos megkülönböztetés tilalmával összefüggő visszásság, ugyanakkor munkatársaim helyszíni vizsgálatuk során személyesen nem tapasztaltak a panaszokban megjelölt nyilvánvalóan megalázó módszerrel végrehajtott átvizsgálásokat. Fel szeretném hívni a figyelmet arra is, hogy az átvizsgált személy hangneme, ez ellenőrök felé tett megjegyzése semmilyen körülmények között nem teszik indokolttá, vagy akár csak menthetővé az ellenőrök megalázó bánásmódját! Ilyen esetekben nyitva áll a lehetőség a biztonsági ellenőrök előtt, hogy megfelelő – akár büntető – eljárást kezdeményezzenek az őket becsmérlő személlyel szemben.
A nagyszámú, egymáshoz nagyon hasonló panasz ismeretében, a BA Zrt. válasza ellenére sem zárható ki, hogy az ellenőrök a biztonsági ellenőrzések során az emberi méltósággal, valamint a megalázó bánásmód tilalmával összefüggő visszásságot okoztak. 
3. Figyelemmel arra, hogy megalázó bánásmód tilalmával kapcsolatban az Emberi Jogok Európai Bírósága is rámutatott, hogy a tilalom, nemcsak abban a tekintetben jelent kötelezettséget az államra, hogy hatóságai tartózkodjanak az ilyen cselekmények elkövetésétől, hanem kötelessége az is, hogy a magánszemélyek között megakadályozza illetve, felelősségre vonhatóvá tegye, az ilyen cselekményeket,3 fel kívánom hívni a figyelmet a következőkre:
Ugyanazt a színvonalú biztonsági ellenőrzést végre lehet hajtani az alapvető jogok, különösen az emberi méltóság tiszteletben tartásával, és úgy is, hogy az megalázottság, kiszolgáltatottság érzést keltsen az átvizsgált személyben. Így a hajzat átvizsgálása során nem szükségszerű az összekócolás, vagy az intim testrészek átvizsgálása során is – részben kommunikációs technikák alkalmazásával, részben szakszerű, de kíméletes vizsgálattal – csökkenthető a stressz, illetve megelőzhető, hogy az átvizsgált személyben megalázottság-érzés alakuljon ki.
Az Alkotmány 8. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. E rendelkezésen alapul az állam objektív intézményvédelmi kötelezettsége, melynek értelmében az állam kötelessége az alapvető jogok tiszteletben tartására és védelmére nem merül ki abban, hogy tartózkodnia kell a megsértésüktől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről, azaz meg kell határoznia az alapjogok mint szubjektív jogok intézményes (objektív) védelmi körét.4
A tapasztalt esetben azonban erre nem megfelelően került sor, ugyanis vizsgálatom során nem merült fel adat arra, hogy az érintett állami szervek, valamint a BA Zrt. az alapjogok védelmét mint szempontot figyelembe vették volna. Különösen súlyosnak tartom, hogy az NKH elnöke válaszában határozottan elhárított mindennemű alapjogvédelmi feladatot. E szemléletből egyenesen következett, ahelyett, hogy megfelelő ellenőrzési, képzési módszerekkel rászorították volna az (utas)biztonsági ellenőröket arra, hogy a kézi fémkereső készüléket valóban kiegészítő módszerként alkalmazzák, megtiltották annak használatát, ezzel pedig mintegy „megágyaztak” az alapjoggal összefüggő visszásságoknak.
Léteznek olyan technológiák (pl. cipőröntgen), amelyek nemhogy nem csökkentik az érintett magánszférájába történő beavatkozást (jelentősen csökkenne azon esetek száma, amikor az átvizsgálás során a cipőt le kell venni), hanem a vizsgálatokat gördülékenyebbé, egyúttal kevésbé megalázóvá tehetik. Ezek alkalmazása (vagy annak előírása) éppen az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettségéből fakadna.
Kérdés továbbá, hogy megfelelően, kellő hatékonysággal teljesíti-e az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségét akkor, amikor a biztonsági ellenőrzések helyszínén részben állandó, részben pedig visszatérő ellenőrzésekkel kíséri figyelemmel azok megfelelőségét. A visszatérő ellenőrzésekkel kapcsolatban megjegyzem, hogy alkalmasságukkal kapcsolatban komoly kétségeim vannak: azok – létszámgondok esetén – könnyen elmaradhatnak, hatékonyságuk meg sem közelíti az állandó jelenlétét. Nem mellékes azonban, hogy – és erre európai példa is van – az utasbiztonsági ellenőrzést akár a rendőrség is elláthatná, ha ennek a személyi (megfelelően képesített, megfelelő létszámú állomány) feltételei adottak lennének. Ez azonban jelenleg nem biztosított, ennek stratégiai döntést követően is feltétele lenne mintegy hatszáz fő (Rtv. módosítása nyomán esetleg ún. részképzettségű) rendőri létszámnövekedés. (Mindez egyébként amellett, hogy a panasz, illetve a jogorvoslat előterjesztéséhez való joggal kapcsolatos kérdéseket megnyugtatóan rendezné, alkalmas lenne arra is, hogy az ellenőrök meglévő, jelentős fluktuációjában rejlő – a technológiák pontos ismeretéből fakadó – biztonsági kockázatokat is minimalizálja.)
Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy a vizsgálattal érintett állami-, illetve állami feladatot ellátó közszolgáltatást végző szervek eljárása, az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségével összefüggő visszásságot okozott.
4. Az átvizsgálások során szükségessé váló, úgynevezett intim-helyiségekkel kapcsolatban megállapítottam, az a körülmény, hogy a „K” portánál nem biztosított megfelelően, hogy illetéktelen személy az átvizsgálást ne láthassa, valamint, több esetben az intim-helyiségként kijelölt helyiséget más célra (pihenő, vagy öltöző) is használják az ott átvizsgált személyek emberi méltóságával összefüggő visszásság bekövetkeztének állandó és közvetlen veszélyt idézi elő.
5. Amint azt már több alkalommal is hangsúlyoztam, a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (Gyvtv.) 11. § (2) bekezdésében foglaltak szerint a gyermek alkotmányos jogainak védelmét az országgyűlési biztos a maga sajátos eszközeivel segíti, amelynek során feladata, hogy a gyermek alkotmányos jogait érintő – tudomására jutott – visszaéléseket kivizsgálja, és orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményezzen. A Gyvtv. tehát az állampolgári jogok országgyűlési biztosa kiemelt feladatává teszi a gyermekek jogainak alkotmányos védelmét, és így – a kvázi gyermekjogi szakombudsmani teendőket is ellátva – a gyermeki jogokat nem csak a legtipikusabb, hanem a gyermeki jogok érvényesüléséhez illeszkedő, sajátos eszközrendszerrel is védeni kívánom, hangsúlyt fektetve a proaktív jellegű jogvédelemre is.
Éppen e törvényi kötelezettségemből fakadóan nem hagyhatom szó nélkül azt a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogáról tudomást sem vevő attitűdöt, amelyet a BA Zrt. válaszának a gyermekek átvizsgálásával kapcsolatos része tükröz.
A gyermek jogairól szóló, New Yorkban 1989. november 20-án kelt egyezmény (NYE) – hasonlóan a különböző nemzetközi jogi dokumentumokhoz – 1. cikke szerint gyermek az a személy, aki 18. életévét nem töltötte be, kivéve, ha a reá alkalmazandó jogszabályok értelmében nagykorúságát már korábban elérte.5 Az AB gyakorlata során ezzel megegyező értelemben használja a gyermek fogalmát. Ennyiben tehát a 18. életévben meghatározott korhatárt nemcsak nemzetközi jogi, hanem – legalábbis gyakorlatilag – alkotmányjogi értelemben is a gyermek fogalom meghatározó kritériumának tekinthetjük.
Az Alkotmány 67. §-ának kötelezettjei a család, az állam és a társadalom. Jelen vizsgálatomban különös jelentőséggel az utóbbi kettő bír. Az állam alatt nem pusztán a Magyar Államot, mint jogi személyt kell jelen esetben érteni, hanem – a különböző jogszabályokban meghatározott feladat- és hatáskörében eljárva – valamennyi, ezért tételesen meg nem határozható állami- és önkormányzati szervet is. E kötelezettség értelemszerűen egyfelől jogalkotási feladatot jelent, azonban mennyiségében és jelentőségében is kiemelkedő az egyedi jogalkalmazási aktusok súlya. A Gyvt. kialakította a kifejezetten a gyermekek védelmét ellátni hivatott intézményrendszer legjelentősebb elemeit, és ezen túl több jogszabály telepít kifejezetten feladatokat a gyermek és jogai védelme érdekében különféle állami és önkormányzati szervekre.
Ezzel szemben a „társadalom” mint e jog kötelezettje nehezen definiálható. A fogalmat eddig az AB sem határozta meg. Álláspontom szerint a megfogalmazás döntően deklaratív jellege mellett ennek praktikus okai lehetnek: míg a családon, valamint az egyes állami és önkormányzati szerveken, de még az e célból létrejött társadalmi szerveken is számon kérhető, eleget tettek-e az Alkotmányból, illetve más jogszabályból fakadó vagy éppen önként vállalt kötelezettségüknek, addig ez a „társadalommal” mint elvont entitással szemben nem kivitelezhető. A „társadalom általi gondoskodás”-ból következik, hogy támogatni kell az ilyen tevékenységet folytató társadalmi szervezeteket, vagy éppen a gyermekekkel szemben erősebb társadalmi szolidaritást kell megvalósítani. Vizsgálatom tárgyánál maradva mindezek mellett e körbe vonható a műsorszolgáltatók társadalmi felelősségvállalása is.
Az alkotmányi felsorolás (család, állam, társadalom) egyben „rangsornak” is tekinthető: úgy vélem – és ez fakad a vonatkozó nemzetközi dokumentumok rendelkezéseiből, valamint ezt diktálja a gyermek mindenek felett álló érdeke, de ezt támasztja alá az AB gyakorlata is -, hogy a gyermeknek elsődlegesen (lehetőleg) a családtól kellene a szükséges védelmet és gondoskodást megkapnia, és ezt kiegészíti, rosszabb esetekben pedig pótolja, illetve helyettesíti az állami intézményvédelem.6
Jóval a XX. század gyermekjogi mozgalmai és a tárgyban született nemzetközi dokumentumok előtt jelentkezett a gyermekek szervezett védelmének igénye. Kezdetben csak különböző egyházi intézmények gondoskodtak az árva és a családjukból kikerült gyermekekről. Az állami feladatot meghatározó és erre szolgáló intézményrendszert felállító első törvények Magyarországon is már mintegy száz évvel ezelőtt megszülettek. A gyermeknek az a joga, hogy az állam részéről a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemben és gondoskodásban részesüljön, megalapozza az állam alkotmányos kötelességét a gyermek fejlődésének védelmére. Ez az állami kötelesség alkotmányos alapot nyújt arra, hogy a törvényhozó vagy a bíróság a gyermek alapjog-gyakorlását korlátozza. Az Alkotmány 67. §-a értelmében az államnak a gyermeket a fejlődésére káros hatásokon kívül az olyan kockázatvállalásoktól is meg kell óvnia, amelyekkel kapcsolatban életkoránál (az ettől függően feltételezett testi, szellemi, erkölcsi és társadalmi érettségénél) fogva nem képes megismerni és értékelni sem a választható lehetőségeket, sem pedig választása következményeit saját személyiségére, illetve későbbi életére és társadalmi beilleszkedésére nézve.
A gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga egyúttal az államnak a gyermek személyiségfejlődése intézményes védelmére vonatkozó kötelességét is megalapozza. Az államnak ez a védelmi kötelessége a gyermek alapjogainak korlátozásához is vezethet. Alapvető kérdés tehát, hol húzódik a határ a gyermek önálló alapjog-gyakorlása és a család (szülő)/állam/társadalom alapjogi gyámkodása között. Két tényező együttes mérlegelése alapján ítélhető meg, hogy indokolt-e a gyermek alapjog-gyakorlásának korlátozása: vizsgálandó egyfelől, hogy a gyermek általában elég érett-e az önálló döntésre; másfelől pedig a döntés tárgya, vagyis hogy in concreto mihez kell az érettség. Ezt az „érettséget” általában a közérdek – vagyis az érintett társadalmi intézmények működőképességének védelme – követeli meg. Elegendő érv lehet a jogkorlátozáshoz a gyermek védelme saját magával szemben is, azaz döntése következményeitől való megóvása. Az említett közérdekből és a gyermek érdekéből történő jogkorlátozás a gyakorlatban legtöbbször átfedi egymást.
Ez a rendelkezés az állam kötelességévé teszi, hogy a gyermek személyiségfejlődéséhez szükséges védelmet és gondoskodást nyújtson, ami egyrészt vonatkozik az egyértelműen káros hatások távol tartására, másrészt magában foglalja azt, hogy az állam a gyermek személyiségét, így az egész jövendő életét meghatározó súlyos kockázatvállalást is elhárítsa. A kockázat-elhárítás (illetve a kockázatminimalizálásra törekvés) mellett nem elegendő a gyermeket megvédeni a káros tartalmaktól, a védelemhez és gondoskodáshoz való jog biztosítása azt is megkívánja, hogy az alapjog kötelezettjei, vagyis a család, az állam és a társadalom – magától értetődően különböző mértékben és módon – kifejezetten segítsék elő a gyermek testi, szellemi és lelki fejlődését is. Az a körülmény, hogy a BA Zrt. a gyermek sajátos jogi helyzetéről nem vesz tudomást, alkalmas arra, hogy a gyermek védelemhez és gondoskodásához való jogával összefüggő visszásságot okozzon. Ezen az sem változtat, hogy a munkatársaim a helyszíni vizsgálatok során azt tapasztalták, hogy az utasbiztonsági ellenőrök a gyermekek átvizsgálása során figyelemmel vannak azok életkori sajátosságából fakadó speciális helyzetére.
6. Mély megdöbbenéssel olvastam a BA Zrt. válaszában, hogy „ruházat átvizsgálás során nem kell biztosítani, hogy csak az utas és a vele azonos nemű ellenőr legyen jelen, és a folyamatot mások ne láthassák.” 
Amennyiben a válasz nem a kérdésem fordításából fakadó félreértés miatt született, a BA Zrt. nem lát kivetnivalót abban, hogy ellentétes nemű személyek vizsgálhatják át a nadrágkorcot, a lábközt, a hónaljat, a nyakat, és a melltájékot is. Ez Magyarországon nemhogy nem megszokott, hanem a hatósági eljárásokban – így akkor is, ha a biztonsági ellenőrzést rendőr végzi! – kifejezetten tilalmazott. Amennyiben a ruházat átvizsgálását nem azonos nemű személy végzi, az az emberi méltóság alkotmányos jogával összefüggő visszásságot okoz.
7. Az ellenőrök azonosíthatóságával kapcsolatban megállapítottam, hogy a BA Zrt. válasza nem felel meg a munkatársaim által tapasztaltaknak. Így a repülőtéri belépőkártyán a név, illetve azonosítószám csak közelről – gyakran kizárólag a kártya viselőjének közreműködésével – olvasható. A vizsgált három terminál közül mindössze Ferihegy 1-en találkoztak munkatársaim több olyan utasbiztonsági ellenőrökkel, akik valóban „az utasok által könnyen megjegyezhető számot” viseltek. (Volt olyan utasbiztonsági ellenőr, aki nem tudott a „könnyen megjegyezhető” szám viseléséről, mások azzal hárították el az erre irányuló kérdést, hogy a mellényükön van, amit az öltözőben hagytak.)
A rendőrök azonosíthatóságával kapcsolatban az OBH 5266/2008. jelentésemben írtakhoz hasonlóan utalnom kell arra, hogy az Alkotmánybíróság 54/2000. (XII. 18.) AB határozatában (ABH 2000. 516, 521.) rámutatott, hogy intézkedésük alkalmával a hatóság tagjai nyilvánosan, az állam képviselőiként lépnek fel. 
„A hatóság tagjainak intézkedési jogosultságát egyenruhájuk vagy igazolványuk igazolja. Az egyenruhát viselő hivatásos és szerződéses állomány tagjai azonban tevékenységüket nem arctalan tömegként, hanem közhatalom gyakorlására felruházott tisztviselőként végzik, akiknek egyedi azonosíthatósága alapozza meg esetleges személyes felelősségre vonásuk lehetőségét. Az intézkedés alá vont állampolgárnak jogos érdeke az, hogy a hatósági fellépés teljes időtartama alatt tisztában legyen a vele szemben intézkedő személyazonosságával, egyediségével. Az állampolgár panaszhoz, jogorvoslathoz való joga ugyanis csak így garantálható.” 
Abból a tényből, hogy az ellenőrzést (utas)biztonsági ellenőr, vagy rendőr végezheti, nem fakadhat, hogy az ellenőrzést ténylegesen lefolytató személy azonosíthatósága attól függjön, hogy melyik szervezet tagja. Éppen ezért úgy gondolom, hogy az (utas)biztonsági ellenőrök azonosíthatóságának pontosan ugyanazon feltételeknek kell megfelelnie, mint a rendőrök esetében. Figyelemmel arra, hogy ez jelenleg nem biztosított, megállapítottam, hogy a kialakult helyzet az ellenőrzés alá vont személyek panaszhoz, jogorvoslathoz való jogával összefüggő visszásságot okoz.
8. Vizsgálatom során értékeltem azt a körülményt, hogy – a rendőr által végrehajtott biztonsági ellenőrzésen kívül a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvényben meghatározott panaszeljáráson kívül – nemhogy formalizált panaszeljárást nem alakított ki sem a jogalkotó, de még „formátlan” módon sem biztosított a panaszjog gyakorlása.
A petíciós jog a legrégebbi alkotmányos jogok egyike, és ma is tartalmazza számos európai állam alkotmánya, illetve az Egyesült Államok szövetségi alkotmánya is. Ugyan e dokumentumokban szereplő megfogalmazások még nem teszik világossá, hogy a panaszbeadványokat és kérelmeket (petíciókat) az állampolgárok egyéni ügyükben egyénileg vagy közösségi ügyekben közösségileg terjesztik-e elő. A jogállami garanciák fokozatos kiépülésével az egyéni jogsérelmek orvoslására egyre inkább a jogorvoslathoz, a bírói úthoz való jog szolgált, a petíciók legfeljebb az ezek igénybevétele után maradó egyéni ügyekre bizonyulhattak alkalmasnak. Lényegében ma is ez a legfontosabb (elhatárolási) kérdés a petíciós jog értelmezése során.
Az Alkotmányban biztosított panaszjog jogosultja „mindenki”, akinek az Alkotmány jogokat biztosít, illetve, aki a közügyek intézésében részt vehet. Azaz bármely természetes személy, tekintet nélkül állampolgárságára vagy éppen tartózkodási helyére. 
A jog tehát magyar állampolgárokat, külföldieket és hontalanokat egyaránt megillet, függetlenül attól, hogy éppen a Magyar Köztársaság területén vagy azon kívül tartózkodnak-e. Az Alkotmány nem korlátozza a gyermekek és a gondnokság alatt állók petíciós jogát. A petíciós jog emellett – főszabályként – megilleti a jogi személyeket és a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezeteket is.
A petíciós jog egyénileg és csoport tagjaként (kollektíven, „másokkal együttesen”) egyaránt gyakorolható. Mindez történhet más panaszához, kérelméhez történő csatlakozással éppúgy, mint csoportosan, többek által együttesen jegyzett beadvánnyal. Ez utóbbi esetben a csoport lehet ad hoc, állhat a szervezettség csekély fokán, de lehet szervezett, belső struktúrával rendelkező is.
Arra is utalni szeretnék, hogy több eljárásjogi jog „panasz” alatt egyfajta jogorvoslati kérelmet szabályoz, így e panaszok előterjesztése nem a petíciós jog gyakorlását, hanem a jogorvoslathoz való jog érvényesülését jelenti. Kiemelendő azonban, hogy a petíciós jog nem a jogorvoslati jog mint alapjog törvényekben (eljárási jogokban) intézményesített formája, hanem az Alkotmány alapján közvetlenül hatályosuló, tehát alkotmányos intézmény.
Az Alkotmány egyértelmű rendelkezése szerint a panasz vagy kérelem előterjesztése formailag kötött, azt írásban lehet megtenni. Ez jellemzően teljes bizonyítóerejű magánokiratban (ideértve az elektronikus aláírással ellátott elektronikus okiratot is) vagy egyszerű magánokiratban (ideértve az elektronikus levelet vagy telefaxot is) történhet. Értelemszerűen a más nevében előterjesztett beadvány esetén szükséges lenne a megfelelő meghatalmazás, azonban nincs olyan szabály, amely az előterjesztő személy azonosítását lenne hivatott előírni. Eddig nem vetődött fel érdemben a névtelenül vagy álnéven benyújtott panasz vagy kérelem kérdése. A hatályos magyar szabályozás nem tartalmaz a névtelenül benyújtott panaszokra különös szabályt, ebből pedig akár arra is következtethetünk, hogy e körülmény nem érinti a panasz „érvényességét”. Ugyanakkor bizonyos, hogy az „írásban” fordulat minőségileg többet kell jelentsen az „írottan” kategóriánál. Ez esetben pedig az aláírás, esetleg a levelezési cím megléte lehet az elhatárolás ismérve, vagyis a petíciós jog névtelenül nem gyakorolható. 
A panasz vagy kérelem előterjesztéséhez való jog egyfelől az illetékes állami szervek azon kötelezettségét jelenti, hogy lehetővé tegyék az előterjesztést, vagyis ne akadályozzák meg, vagy ne tegyék nehézkessé a beadvány benyújtását. Ennek megfelelően, ha a panasz átvételét az illetékes szerv megtagadná, sérülne a jelen paragrafusban biztosított alapjog.
A petíciós jog azonban nem pusztán azt jelenti, hogy bárki panaszt terjeszthet elő az illetékes állami szervhez, hanem azt is, hogy panaszát a hatáskörrel rendelkező illetékes szervek érdemben bírálják el. Amint azt az AB a 72/1995. (XII. 15.) AB határozatában is kifejtette, „[a]z Alkotmány 2. § (1) bekezdésében meghatározott jogállam fogalmának egyik feltétlen ismérve a jogbiztonság. A jogbiztonságnak viszont elengedhetetlen követelménye, hogy a jogalkalmazói magatartás – adott esetben: az államigazgatás […] feladat- és hatáskörébe tartozó ügy törvényi szabályozás szerinti elintézésének időtartama – előre kiszámítható legyen. […] A közigazgatásnak ugyanis alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét gyakorolja, azaz illetékességi területén a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon” (ABH 1995, 351, 357.). Vagyis az érdemi elintézés azt is jelenti, hogy az illetékes szervek a panaszt, kérelmet kimerítik, vagyis a hatáskörükbe tartozó minden kérdést, sérelmet elbírálnak. A panaszjog ezzel ellentétes értelmezése – vagyis amennyiben ez a követelmény nem teljesül – alkalmas arra, hogy sértse a petíciós jog lényeges tartalmát.
Ombudsmanként nem tudom elfogadni azt a körülményt, hogy az átvizsgálás módjával kapcsolatos sérelmek miatti panasztétel lehetőségéről az érintetteket nem tájékoztatják. (Különösen kontrasztos, hogy alapjogok érvényesüléséhez képest távoli kapcsolatban lévő járatkéséssel összefüggő teendőkről úton-útfélen tájékoztatják az utasokat.) 
Az egyszerű ügyfél-elégedettség mérésére kialakított formanyomtatvány ugyanis – amellett, hogy nem felel meg a panasszal szemben támasztott tartalmi és eljárási követelményeknek – a repülőtéren dolgozó munkavállalók átvizsgálással kapcsolatos panaszaikat ilyen módon elő sem tudják terjeszteni.
A vizsgálatomat megalapozó beadványhoz csatolt, a biztonsági igazgató által megválaszolt panasz elintézése e tekintetben ugyancsak tanulságos: egyfelől nem volt nyoma annak, hogy a panaszt érdemben kivizsgálta volna, másrészt az kizárólag a biztonsági ellenőrzések – senki által nem vitatott – szükségességére hivatkozott. A munkatársaim által megkérdezett (utas)biztonsági ellenőröktől kapott tájékoztatás szerint az esetlegesen velük szemben előterjesztett panaszokról, azok kivizsgálásáról, illetve azok elintézéséről semmilyen információval nem rendelkeznek, arról tájékoztatást sem a munkavégzés során, sem pedig a képzés hivatalos tananyagába beillesztve nem kapnak tájékoztatást. Mindezek alapján megállapítottam, hogy – részben a szabályozás hiányosságára visszavezethető okból – a kialakult helyzet a panasz előterjesztésével kapcsolatos visszásságot okoz.
9. Vizsgálatom során értékelnem kellett azt a körülményt, hogy az utasbiztonsági ellenőrzések, és – amint arra a LESZ panasza is rávilágított – a biztonsági ellenőrzések esetenként jelentősen elhúzódtak, illetve jelentős torlódásokat okoztak. Ez az utasbiztonsági ellenőrzések esetében a helyi adottságokkal (biztonsági folyosók szűkössége) részben magyarázható, azonban a munkavállalók 20-30 perces várakozásának nem lehet megalapozott indoka. (Mint ahogy az utasok utazási szokásai sem magyarázhatják a hosszú várakozási időt.) Ez a kérdés csak áttételesen hozható alapvető jogokkal összefüggésbe, vagyis biztosítottak-e a várakozás megfelelő, emberhez méltó körülményei? Mindez legalábbis kétséges, ugyanis a SkyCourt csak részben ad majd – remélhetőleg – megnyugtató választ, azonban a korábbi tumultuózus jelenetek, valamint az, hogy a munkavállalók beléptetésük során esetenként a szabad ég alatt, vagy szabadtéren kénytelenek várakozni (a „K” portán nincs hely a várakozóknak, az „F” portán sem férnek el tömegek) felvetik az emberi méltósághoz való joggal összefüggő visszásság bekövetkeztének veszélyét.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzésük érdekében
1)	az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján felkérem 
a)	a Nemzeti Közlekedési Hatóság elnökét, hogy 
i)	a jövőben határidőben tegyen eleget az ombudsmani megkereséseknek, továbbá
ii)	hatásköre gyakorlásához szükséges mértékben kövesse nyomon a rendőrségi szervezet változását.
b)	a Budapest Airport Zrt. Igazgatóságának elnökét, hogy
i)	fordítson megkülönböztetett figyelmet a biztonsági ellenőrzések során az alapvető jogok, különösen az emberi méltósághoz való jog, valamint a megalázó bánásmód tilalmának biztosítására;
ii)	intézkedjen az ellenőrzésekkel kapcsolatos panaszok kezelése mechanizmusának kidolgozása érdekében, valamint intézkedjen aziránt, hogy erről az érintettek (utasok és munkavállalók egyaránt) megfelelően tájékoztatást kapjanak;
iii)	teremtse meg és biztosítsa az utasbiztonsági és biztonsági ellenőrök tényleges azonosíthatóságának feltételeit;
Tegye meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy
iv)	 az elkülönített átvizsgálás valamennyi biztonsági ellenőrzés helyszínén erre rendszeresített és kizárólag erre használt olyan helyiségben történjen, ahová illetéktelenek semmilyen körülmények között nem láthatnak be;
v)	a gyermekek védelemhez és gondoskodáshoz való jogát, illetve az abból fakadó kötelezettségeket valamennyi repülőtéri dolgozó megismerje;
vi)	ruházatátvizsgálást kizárólag az átvizsgálttal azonos nemű személy végezhessen;
vii)	vizsgálja meg, hogy munkaszervezési, vagy más módon csökkenthető-e a várakozási idő a biztonsági ellenőrzések előtt, és tegye meg a szükséges intézkedéseket a várakozás körülményeinek javítására.
2)	Az Obtv. 21. §-a alapján felkérem 
a)	a belügyminisztert, hogy a Repülőtéri Rendőr Igazgatóság állománytáblájának módosításával teremtse meg az állandó rendőri felügyelet lehetőségét minden ellenőrzési ponton.
3)	az Obtv. 25. §-a alapján felkérem
a)	a Kormányt, hogy
i)	fontolja meg a légiutasok alapjogi védelmének biztosításához elengedhetetlen szabályok megalkotásának kezdeményezését az Európai Unió hatáskörrel rendelkező szerveinél.
ii)	kezdeményezze az utasbiztonsági és biztonsági ellenőrzésekkel kapcsolatban meglévő alapjogi sérelmet okozó, vagy annak veszélyét hordozó helyzetek megelőzése érdekében szükséges garanciális szabályok megalkotását
b)	a légiközlekedésért és a rendőrségért felelős minisztert, hogy az átvizsgálásra, illetve az ellenőrök képzésére vonatkozó szabályok kiegészítésével biztosítsák, hogy
i)	az átvizsgálás ne történhessen szeméremsértő módon;
ii)	a hatáskörükbe tartozó – akár új technológia eszközök bevezetésének előírásával – szabályozás fordítson súlyt az alapjogi sérelmek megelőzésére, illetve – ha ez lehetséges – orvoslására.

Budapest, 2011. március

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 5=kiváló, 4=nagyon jó, 3=jó, 2=közepes, 1=gyenge
2 Lőrincz Lajos: A közigazgatás alapintézményei. HVG-Orac, Budaoest, 2005, 244. o.
3 EJEB A. v. The United Kingdom
4 Vö. 64/1991. (XII. 10.) AB határozat.
5 A Gyvt. 5. § a) pontjában – az NYE 1. cikkével megegyezően – határozza meg, hogy Ptk. 12. §-a szerinti kiskorút kell gyermeknek tekinteni.
6 „Minthogy azonban a gyermek védelme és a róla való gondoskodás nemcsak a család alkotmányos kötelessége, hanem az államé, a társadalomé is, ez a szülői felügyelettel összefüggésben úgy értelmezendő: ha a gyermeknek nincs vagy a szülői kötelességeket nem teljesítő szülője van, akkor helyettük az államnak kell helytállnia. Ez ad a jogalkotó államnak lehetőséget a törvényes beavatkozásra, és kötelezi az államot közvetlen helytállásra (tartás) a védelem és gondoskodás feladatára (büntető rendelkezések, állami gondozásba vétel)” (995/B/1990. AB hat., ABH 1993, 515, 528.).