Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-5980/2010. számú ügyben
(Kapcsolódó ügyek: AJB-6254/2010., AJB-6314/2010.)

Ügyintéző: dr. Csóré Erika
Az eljárás megindulása
Sajtóhírek szerint 2010. szeptember 1-jén három gimnazista lány fogadásból megpróbált ellopni mintegy tízezer forint értékű bizsut egy budapesti belvárosi boltból. A helyszínre kihívott rendőrök az új szabálysértési törvényre hivatkozva előállították a tizenéves lányokat a BRFK V. kerületi Rendőr-kapitányságára, tekintettel arra, hogy már a 20 ezer forint alatti lopás elkövetője is őrizetbe vehető. A lányokat rendőrségi fogdába helyezték, és több mint másfél napig fogva tartották. Szüleik meleg ruhát nem adhattak be nekik, egyiküket már az első este kórházi pszichiátriai osztályra kellett szállítani.
Előzőek alapján felmerült a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, a tisztességes eljáráshoz, a védelemhez, az emberi méltósághoz, a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez, a személyi szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való jog, valamint a gyermeki jogok sérelmének gyanúja. Ezért hivatalból vizsgálatot rendeltem el. Később, az esettel összefüggésben hozzám érkezett újabb két beadványt is ugyanezen eljárás keretében vizsgáltam meg.
Az ügyben a belügyminiszter állásfoglalását, a budapesti rendőrfőkapitány vizsgálatát és a megállapításai alapjául szolgáló iratok megküldését kértem. Áttekintettem továbbá a hazai jogszabályokat, valamint a hazánk által aláírt és törvénnyel kihirdetett, vonatkozó nemzetközi egyezményeket. Az állásfoglalás kérésének indoka az volt, hogy álláspontom szerint felmerült a közbiztonság javítása érdekében szükséges egyes törvénymódosításokról szóló 2010. évi LXXXVI. törvény által 2010. augusztus 19-én – módosítva a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXXIX. törvény (a továbbiakban: Sztv.) 14. és 15. §-át – hatályba lépett azon rendelkezések felülvizsgálatának szükségessége, miszerint a fiatalkorúak esetében megszűnt az elzárás büntetés kiszabásának tilalma. 
A hivatalból elrendelt ombudsmani vizsgálat megindításának indokával összefüggésben lényeges kiemelni, hogy a szabálysértési hatóság – jelen esetben a rendőrség – jogalkalmazói tevékenységének átfogó, hivatalból lefolytatott ombudsmani vizsgálata különösen akkor lehet indokolt, ha az eljárással összefüggő egyes alapjogi aggályok panasz útján közvetlenül nem vagy csak kivételesen kerülhetnek az országgyűlési biztos látókörébe. (Lásd: AJB-756/2010. számú ombudsmani jelentést.) Különösen igaz ez akkor, amikor az eljárással érintett személyek gyermekkorúak.

Érintett alkotmányos jogok
Jogállamiság elve, jogbiztonsághoz, tisztességes eljáráshoz való jog. (Alk. 2. § /1/.)
A nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangja. (Alk. 7. § /1/ bek.)
Az emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § /1/ bek.). 
Személyi szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való jog. (Alk. 55. § /1/ bek.)
A védelemhez való jog (Alk. 57. § /3/ bek.).
A gyermeki alkotmányos jogai (Alk. 67. § (1) bek.)
A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alk. 70/D. § /1/)

I. A megállapított tényállás
1. 2010. szeptember 1-jén három gimnazista lány fogadásból megpróbált ellopni mintegy tízezer forint értékű bizsut egy budapesti boltból. Amikor a biztonsági őr észrevette őket, állításuk szerint azonnal megbánták tettüket, és rögtön visszaadták az ékszereket. Az időközben kihívott rendőrök azonban az új szabálysértési törvényre hivatkozva előállították a tizenéves lányokat a BRFK V. kerületi Rendőr-kapitányságára, tekintettel arra, hogy már a 20 ezer forint alatti lopás elkövetője is őrizetbe vehető, akár 72 órára. A lányokat megbilincselve, éjjel helyezték el rendőrségi fogdába, ahol több mint másfél napig voltak. Szüleiket nem értesítették, meleg ruhát nem kaptak, egyiküket már az első este kórházi pszichiátriai osztályra kellett szállítani. Amikor a másik kettőnek a szülei szeptember 2-án reggel megpróbáltak meleg ruhát bevinni a fogdába, arról tájékoztatták őket, hogy az őrizetesek vasárnaponként kaphatnak csomagot, amihez az őket beszállító kapitányság engedélye szükséges. Délután lett, amire a két lány meleg ruhához jutott.
A belügyminiszter álláspontját kértem arról, hogy 18 év alatti gyermekek kis kárértékű szabálysértések miatti őrizetbe vételét, illetve elzárás büntetéssel való szankcionálása lehetőségét összeegyeztethetőnek tartja-e a Gyermekek Jogairól Szóló New York-i Egyezménnyel és Magyarország nemzetközi kötelezettségvállalásaival, valamint Alkotmányunk 67. § (1) bekezdésében foglaltakkal, miszerint: A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges. Arról is tájékozódtam, hogy a szabálysértési törvény szóban forgó rendelkezéseire vonatkozó esetleges gyakorlati tapasztalatok alapján van-e olyan kormányzati elképzelés, amely a szabályok felülvizsgálatára/módosítására irányulna.
A budapesti rendőrfőkapitány vizsgálatát arra vonatkozóan kértem, hogy a gimnazista lányokkal szembeni rendőri intézkedések során megfelelően mérlegelték–e az eset körülményeit, szükséges és arányos volt-e az általuk elkövetett cselekményhez képest előállításuk, majd őrizetbe vételük, fogva tartásuk módja, körülményei megfeleltek-e a vonatkozó előírásoknak. A diáklányok az előállításuk ideje alatt beszélhettek-e telefonon szüleikkel, védővel, egyáltalán védelemhez való jogukról tájékoztatták-e őket. 
2. A belügyminiszter megkeresésemre adott válaszában előadta, hogy az elzárás büntetés kiszabásának fiatalkorúval szembeni tilalmát nem volt indokolt fenntartani, mert az Sztv. 29. § (2) bekezdése szerint a fiatalkorúval szemben önálló jövedelem vagy vagyon hiányában pénzbírságot kiszabni nem lehet. Ily módon a fiatalkorú által elkövetett szabálysértésnél a hatóságnak alig van szankcionálási lehetősége. Ezen kívül az elzárás büntetés kiszabásának maximumát fiatalkorúak esetén a felnőtt korúakra kiszabható maximum felében határozza meg a törvény, és előírja a fiatalkorúak és a felnőtt korúak végrehajtás során való elkülönítését.
Hivatkozott a miniszter a Gyermekek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről szóló 1991. évi LXIV. törvény tárgykört érintő 37. cikk b) és c) pontjaira is, melyek szerint „Az Egyezményben részes államok gondoskodnak arról, hogy gyermeket törvénytelenül vagy önkényesen ne fosszanak meg szabadságától. A gyermek őrizetben tartása vagy letartóztatása, vagy vele szemben szabadságvesztés-büntetés kiszabása a törvény értelmében csak végső eszközként legyen alkalmazható a lehető legrövidebb időtartammal; a szabadságától megfosztott gyermekkel emberségesen és az emberi méltóságnak kijáró tisztelettel, életkorának megfelelő szükségleteinek figyelembevételével bánjanak. Különösképpen el kell különíteni a szabadságától megfosztott gyermeket a felnőttektől, kivéve, ha a gyermek mindenekfelett álló érdekében ennek ellenkezője tűnik ajánlatosabbnak; a gyermeknek, rendkívüli körülményektől eltekintve, joga van levelezés és látogatások útján kapcsolatban maradni családjával”.
Véleménye szerint fiatalkorúak elzárásának lehetővé tétele megfelelően indokolható az addig rendelkezésre álló szankciók visszatartó erejének hiányával. Ha ugyanis a jogalkalmazó eszköztelen az elkövetővel szemben, a szabálysértési eljárás lefolytatása hiábavalónak mondható. Nem csupán az állami büntetőigény kielégítése marad el, hanem a megelőzés sem lesz eredményes, sem általános, sem speciális szinten. Ezt azzal indokolta, hogy az utóbbi a fiatalkorú elkövető érdekét is szolgálná, lehetőséget adva a jogkövető magatartás felé terelésre, megelőzve egy későbbi súlyosabb jogkövetkezményekkel járó jogsértés elkövetését. Hozzátette: a szabálysértési kereteken belül megmaradó „kilengések” megfelelő eréllyel való kezelése elengedhetetlen abban az életszakaszban, amikor a fiatalkorú már rendelkezik a súlyosabb törvényszegések elkövetéséhez szükséges testi és szellemi képességekkel, de személyisége még formálható, helyes irányba terelhető.
Utalt a tárcavezető a következőkre is: az állam az Alkotmány 67. § (1) bekezdésében meghatározott intézményvédelmi kötelezettségének tesz eleget azzal, hogy a megfelelő visszatartó erővel bíró szankció kilátásba helyezésével, illetve annak alkalmazásával igyekszik a fiatalkorú számára nyilvánvalóvá tenni az általa elkövetni kívánt vagy elkövetett, a legsúlyosabb szabálysértések közé tartozó cselekmények társadalomra veszélyességét, és azt, hogy az ilyen cselekmények elkövetése az okozott hátránnyal arányban álló szankciók kiszabását vonja maga után.
Hivatkozott továbbá az Alkotmánybíróság azon megállapítására is, hogy egy alkotmányos jog csak egy másik alkotmányos jog, érték vagy cél elérése érdekében korlátozható, és csak akkor, ha az elérni kívánt jogvédelem arányos az így megvalósított jogkorlátozással, valamint ha az elérni kívánt cél más, csekélyebb jogkorlátozó módon nem valósítható meg. (Lásd: 20/1990. (X. 4.) AB határozatot.) Ezen alkotmánybírósági tézisből arra a következtetésre jutott, hogy az állam számára 2010. augusztus 19-e előtt nem állt rendelkezésére olyan eszköz az elérni kívánt, represszióval és prevencióval kapcsolatos célok megvalósításához, ami visszatartó erejű lett volna a szabálysértést elkövető fiatalkorú irányában. Szerinte – figyelemmel a fiatalkorúak büntetőjogi felelősségre vonásának eszközrendszerére, valamint arra, hogy a legsúlyosabbnak minősülő szabálysértések a kriminalitás határát súrolják – az igazságtétel iránti igény kielégítése és az elkövetéstől való visszatartás (általános prevenció), továbbá az elkövető jogkövető magatartásra ösztönzése (speciális prevenció) olyan célok, melyekre tekintettel a legfeljebb 30, több szabálysértés elkövetése esetén 45 nap időtartamú elzárás alkalmazásának fiatalkorúval szembeni lehetővé tétele, illetve az ezáltal előidézhető jogkorlátozás arányosnak tekinthető.
Mindazonáltal megfontolandónak tartja a miniszter az Sztv-ben való olyan körülmények meghatározását, melyeknek vizsgálata – mint fiatalkorú, mint felnőtt korú esetében – az őrizetbe vétel elrendelésekor kötelező lenne. Erre azonban csak 2011-ben lát esélyt.
3. Budapest rendőrfőkapitánya válaszában – a médiákban elhangzottakkal egyezően – megerősítette a három fiatalkorú gimnazista lány 2010. szeptember 1-jén, tulajdon elleni szabálysértés elkövetése miatt való rendőri előállításának, majd közülük kettőnek szabálysértési őrizetbe vételének tényét.
A bejelentés alapján helyszínre érkezett, BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság járőre megállapította, hogy a szabálysértés elkövetésének helyszínén, aznap délután 16 óra körüli időben észlelte a biztonsági őr, hogy a fiatal lányok fülbevalókat és nyakláncokat tettek táskáikba, és fizetés nélkül akartak távozni. A biztonsági őr a fiatalkorúakat visszatartotta, az üzlet vezetője pedig értesítette a szüleiket és a rendőrséget. A rendőrök a helyszínen meghallgatták az elkövetőket, akik elmondták, hogy fogadásból mentek be az üzletbe és valóban el akarták lopni a náluk talált bizsukat. Azokat azonban megtalálásukat követően visszaadták, így lopási kár nem keletkezett. A tetten ért elkövetőket a rendőrök ruházat-, és csomagátvizsgálásnak vetették alá, de több elkövetésből eredő tárgyat nem találtak náluk. Az elkövetők előállítására a kapitányság ügyeletvezetője utasította a helyszínen intézkedő rendőröket.
A fiatalkorúak előállítására 16 óra 20 perckor, a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (Rtv.) 33. (2) bekezdés f) pont alapján került sor, ami szerint : „A rendőr a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt, ... akivel szemben az eljárás azonnal lefolytatható,…”. 
Az elkövetőket a szabálysértési hatóság 2010. szeptember 1-jén – törvényes képviselő (szülő), illetve egyikük esetében meghatalmazott védő jelenlétében – meghallgatta. Az a fiatalkorú, akinek szülője és meghatalmazott védője is jelen volt a meghallgatáson, rosszul lett, így mentőt hívtak hozzá. A mentő 23 óra 16 perckor érkezett a kapitányságra. A mentőápoló a fiatalkorút megvizsgálta, majd további ellátás céljából kórházba szállították. Az ő őrizetbe vételére nem került sor, személyes szabadságának korlátozása 23 óra 45 perckor megszűnt.
A szabálysértés másik két elkövetőjének előállítása tartamát a rendőrhatóság vezetője 2010. szeptember 2-án 4 óra 20 percig meghosszabbította, majd az eljáró szabálysértési hatóság az Sztv. 157. § (1) bekezdés a) pontjába ütköző és a szerint minősülő tulajdon elleni szabálysértés elkövetése miatt, az Sztv. 77. § (1) és (2) bekezdései alapján – gyorsított bírósági eljárás lefolytatása céljából – 72 órára (2010. szeptember 1., 16 óra 20 perctől 2010. szeptember 4., 16 óra 20 percig) szabálysértési őrizetbe vette. (Sztv. 157. § (1) Aki, húszezer forintot meg nem haladó értékre lopást … követ el, … elzárással vagy százötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható. Sztv. 77. § (1) A rendőrség elzárással is sújtható szabálysértés esetén – ha tettenérésre kerül sor – az eljárás alá vont személyt gyorsított bírósági eljárás lefolytatása céljából őrizetbe veheti. (2)  A szabálysértési őrizet a bíróság érdemi határozatának meghozataláig, de legfeljebb hetvenkét óráig tart. Az eljárás alá vont személyt nyomban szabadon kell bocsátani, ha a szabálysértési őrizet tartama alatt a bíróság a gyorsított eljárást nem folytatta le, vagy nem szabott ki elzárást.”)
A két őrizetbe vett személy ügyében a gyorsított bírósági eljárás lefolytatását (tárgyalást) a Pesti Központi Kerületi Bíróság 2010. szeptember 3-án 9 órára tűzte ki. A tárgyalás megnyitását követően a bíró a tárgyalást elnapolta azzal az indokkal, hogy nem állnak fenn a gyorsított eljárás lefolytatásának feltételei, mivel a szabálysértés elkövetésében – társtettesi minőségben – részt vett harmadik fiatalkorú személy bíróság elé állítása nem történt meg. A bíró döntött a szabálysértési őrizetben lévő személyek szabadlábra helyezéséről is. Ennek alapján az előállítást végző rendőrök szabadulási igazolást állítottak ki és a két fiatalkorú a bíróság épületéből szabadon távozott.
Előzőek alapján a főkapitány a rendőri intézkedéseket jogszerűnek és szakszerűnek ítélte meg, álláspontja szerint azok megfeleltek a vonatkozó jogszabályi előírásoknak, vagyis: a hatóság a fiatalkorúak törvényes képviselőit értesítette, a szabálysértőket jogorvoslati lehetőségeikről tájékoztatta, védelemhez és nyilatkozattételhez való jogukat és a fogvatartottak részére járó ellátást is biztosította. 
A foganatosított rendőri intézkedések aránytalanságát sem állapította meg a főkapitány. Ezt azzal magyarázta, hogy az Sztv. 2010. augusztus 19-én hatályba lépett előírásait a jogalkotó azzal a szándékkal alkotta meg, hogy a tulajdon elleni szabálysértést elkövető fiatalkorúakat a szabálysértési őrizetbe vétel és a gyorsított eljárás alkalmazásával az elkövetéstől visszatartsa. A jogalkotó nem fogalmazott meg a törvényben kivételeket vagy mérlegelési szempontokat. Törvényes lehetőségével élve döntött a rendőrség az ügyben az őrizetbe vétel, illetve a gyorsított eljárás alkalmazásáról. Ezeken kívül a rendőrségnek nem állt rendelkezésére egyéb jogszabály vagy belső norma, illetve olyan gyakorlati tapasztalat, mely iránymutatásul szolgált volna arra, hogy az őrizetbe vétel elrendelésekor és a gyorsított eljárás kezdeményezésénél milyen szempontokra célszerű figyelemmel lenni. Továbbá – a főkapitány szerint – az ügyben nem merült fel semmilyen olyan konkrét, méltányolható momentum, ami a két fiatalkorú őrizetbe vételének, illetve a gyorsított eljárás lefolytatása kilátásba helyezésének megalapozottságát – mérlegelési alapon – kétségessé tette volna, a kórházi ellátásra szoruló személy esetében viszont a rendőrség eltekintett a 72 óráig tartó személyi szabadság korlátozása elrendelésétől és a gyorsított eljárástól. 
Az őrizetbe vett és rendőrségi fogdában elhelyezett fiatalkorúak fogva tartási körülményeivel kapcsolatban a főkapitány arról tájékoztatott, hogy az egyiket 2010. szeptember 2-án 4 óra 30 perckor, a másikat 6 óra 40 perckor fogadták be és mindkettőt 2010. szeptember 3-án 8 órakor kísérték át végleg a Pesti Központi Kerületi Bíróság illetékes bírája elé. A fogvatartottakat a rendőrségi fogdák rendjéről szóló 19/1995. (XII. 13.) BM rendelet 2. § (9) bekezdésének megfelelően tájékoztatták jogaikról és kötelezettségeikről, amit ők aláírásukkal elismertek. A BM rendelet 3. és 18. §-aiban foglaltak szerint történt fogdában való elhelyezésük. A fiatalkorúakat fogva tartásuk ideje alatt védőjük nem kereste, illetve ők sem kértek lehetőséget velük vagy szüleikkel való telefonálásra. A BM rendelet 7. § (1) bekezdése rendelkezik a csomag fogadásának lehetőségeiről. A BRFK Gyorskocsi utcai Központi Fogdájában a lehetőségek közül a csomag személyes beadására vasárnap van lehetőség, a soron kívüli csomag átadás-átvételéhez az ügyben eljáró szerv ügyintézőjének engedélye szükséges. Mindezekre tekintettel a fogva tartási körülményeket is jogszerűnek minősítette a főkapitány. (19/1995. (XII. 13.) BM rendelet 2. § (9) A fogvatartott részére befogadásakor át kell adni a jogait és kötelezettségeit tartalmazó, valamint a vele szemben alkalmazható kényszerítőeszközökről szóló írásos tájékoztatót. A szóbeli tájékoztatás megtörténtéről és megértéséről, illetőleg az írásos tájékoztató átvételéről a fogvatartottat a (8) bekezdés első mondatának figyelembevételével írásban nyilatkoztatni kell.”
BM rendelet 3. § (1) A fogvatartott jogosult a 14. §-ban meghatározott feltételeknek megfelelő elhelyezésre, a folyamatos melegvíz-ellátásra, naponta zuhanyozásra, havonta egy alkalommal saját költségén a fogvatartásért felelős által biztosított fodrász igénybevételére, naponta legalább egy óra időtartamban - ellenőrzés mellett - a szabad levegőn való tartózkodásra.
18. § (1) A fogvatartás során el kell különíteni: a) a férfiakat a nőktől, b) az előzetesen letartóztatottakat az elítéltektől, c) a nyomozó szerv vezetőjének döntése szerint az ugyanabban a büntetőeljárásban szereplő gyanúsítottakat egymástól, … e) a fiatalkorúakat a felnőtt korúaktól, …”)

4. A hatályos jogszabályi rendelkezések és a nemzetközi egyezmények áttekintése:
Az Sztv. a közbiztonság javítása érdekében szükséges egyes törvénymódosításokról szóló 2010. évi LXXXVI. törvénnyel módosított 14. § (2) bekezdése szerint: „Az elzárás legrövidebb időtartama egy nap, leghosszabb tartama – a 24. § (1) bekezdésében foglaltak kivételével – hatvan nap, fiatalkorú esetén harminc nap. Az elzárás végrehajtása során a fiatalkorút a felnőtt korútól el kell különíteni.” Emellett az Sztv. 15. §-ának módosításával a fiatalkorúak kikerültek azon felsorolásból, amely megállapítja, hogy kikkel szemben nem lehet elzárást alkalmazni. Az Sztv. 14. § (2) bekezdése és 15. §-a alapján tehát szabálysértés elkövetése esetében lehetséges a fiatalkorú elzárása, melyre a 2010. évi LXXXVI. törvény hatálybalépése előtt nem volt lehetőség. Ezeken kívül a szóban forgó törvény úgy módosította az Sztv. 17. §-át, hogy a kiszabott pénzbírságot meg nem fizetése esetén, ha az adók módjára nem hajtható be, fiatalkorúak esetében is át lehet változtatni elzárásra, amire szintén nem volt lehetőség 2010. augusztus 19-e előtt. 
Az Sztv. 29. § (1) bekezdése szerint az Sztv. alkalmazásában fiatalkorú az, aki a szabálysértés elkövetésekor a tizennegyedik életévét betöltötte, de a tizennyolcadikat még nem.
A Gyermekek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezményt (a továbbiakban: Egyezmény) Magyarországon az 1991. évi LXIV. törvény hirdette ki. Az Egyezmény 1. cikke értelmében az Egyezmény vonatkozásában gyermek az a személy, aki tizennyolcadik életévét nem töltötte be, kivéve, ha a reá alkalmazandó jogszabályok értelmében nagykorúságát már korábban eléri. A 3. cikk 1.) pontja szerint a szociális védelem köz- és magánintézményei, a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és a törvényhozó szervek minden, a gyermeket érintő döntésükben elsősorban a gyermek mindenekfelett álló érdekét veszik figyelembe. A 37. cikk b) pontja kimondja, hogy a részes államok gondoskodnak arról, hogy a gyermek őrizetben tartása vagy letartóztatása, vagy vele szemben szabadságvesztés-büntetés kiszabása a törvény értelmében csak végső eszközként legyen alkalmazható a lehető legrövidebb időtartammal. A 37. cikk c) pontja emellett deklarálja, hogy a szabadságától megfosztott gyermekkel emberségesen és az emberi méltóságnak kijáró tisztelettel, életkorának megfelelő szükségleteinek figyelembevételével bánjanak, így különösen el kell különíteni a szabadságától megfosztott gyermeket a felnőttektől, kivéve, ha a gyermek mindenekfelett álló érdekében ennek ellenkezője tűnik ajánlatosabbnak.
Az Egyezmény 40. cikk 1. pontja azt is rögzíti, hogy a részes államok elismerik a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított, vádolt vagy abban bűnösnek nyilvánított gyermeknek olyan bánásmódhoz való jogát, amely előmozdítja a személyiség méltósága és értéke iránti érzékének fejlesztését, erősíti a mások emberi jogai és alapvető szabadságai iránti tiszteletét, és amely figyelembe veszi korát, valamint a társadalomba való beilleszkedése és abban építő jellegű részvétele elősegítésének szükségességét.
A Gyermek Jogai Bizottságának (továbbiakban: Bizottság) 10. számú általános kommentárja szerint a jogsértésre adott reakciónak a cselekmény körülményei és súlya mellett minden esetben arányban kell állnia többek között a gyermek korával, körülményeivel és szükségleteivel, emellett figyelembe kell venni a társadalom különböző, különösen a hosszú távú érdekeit. (A Bizottság 2007. január 15. és február 2. között tárgyalta meg és fogadta el a 10. számú Általános Kommentárt „Gyermeki jogok a fiatalkorúak igazságszolgáltatásában” címmel. (Herczog Mária fordításábnan megtalálható a http://www.szmm.gov.hu/download.php?ctag=download&docID=20330 linken) A Bizottság álláspontja szerint a fiatalkorúak igazságszolgáltatása kapcsán a gyermek mindenekfelett álló érdekének figyelembe vétele azt jelenti, hogy a hagyományos kriminálpolitikai célkitűzéseknek – mint például a büntetés vagy a megtorlás – teret kell engedniük olyan céloknak is, mint a jóvátétel és a kárhelyreállítás. A jogsértő cselekményeket elkövető gyerekek esetében az államoknak szorgalmazniuk kell a bírói út elkerülését, és az Egyezményben részes államok e kötelezettsége legalább a kis súlyú cselekményekre, így bolti lopást vagy egyéb, kisebb mértékű kárt okozó tulajdon elleni cselekményekre kiterjed, illetve az első bűnelkövető gyermekekre mindenképpen kiterjed, de nem korlátozódik erre a körre.
A Bizottság rámutatott arra is, hogy fiatalkorúak elhelyezésénél a felnőttektől való elkülönítés azt jelenti, hogy a szabadságától megfosztott gyermeket nem lehet a felnőttek fogva tartására szolgáló büntetés-végrehajtási intézetben, vagy más, felnőttek számára létrehozott intézetben elhelyezni. Leszögezte azt is, hogy bizonyított, hogy a gyermekek elhelyezése a felnőttek elhelyezésére szolgáló intézetekben veszélyezteti a gyermekek biztonságát és jövőbeli reintegrációjukat, valamint növeli a visszaesés veszélyét. Így a részes államoknak külön intézeteket kell kialakítaniuk a szabadságuktól megfosztott gyermekek számára, amely azt is jelenti, hogy ott a gyermek érdekét előtérbe helyező személyzetet kell alkalmazni, és biztosítani kell a szabadságmegvonás speciális, gyermekközpontú végrehajtását.
A fiatalkorúak igazságszolgáltatásában alkalmazandó általános minimumkövetelményekről szóló 1985. november 29-én kelt 40/33-as ENSZ közgyűlési határozat („Pekingi Szabályok”) lefekteti azokat az alapokat, amelyeken a fiatalkorúak igazságszolgáltatásának nyugodnia kell. Fiatalkorúak esetében elsődleges cél a prevenció, a széles körű szociális biztonság megteremtésével, úgy, hogy lehetőség szerint a büntető igazságszolgáltatás szükségessége és az annak alkalmazása által okozott érdeksérelem minimális legyen. A „Pekingi Szabályok” szerint az igazságszolgáltatás beavatkozása esetében nem csupán a tett körülményeire és súlyosságára kell tekintettel lenni, hanem a fiatalkorú körülményeire és szükségleteire, valamint a társadalmi érdekre is. A fiatalkorú személyes szabadságának korlátozására csak gondos mérlegelés után van lehetőség, és időtartamát a lehetséges minimumra kell szorítani. A pusztán büntető jellegű megközelítés nem lehet elfogadható. A felnőttek és fiatalkorúak legsúlyosabb cselekményei esetében elfogadható lehet a szigor, de fiatalkorúak más cselekményei esetében a fiatal jólétének és jövőjének biztosítása mindig fontosabb érdek kell, hogy legyen a puszta megbüntetésnél. 
A „Pekingi Szabályok” tartalmazza azt is, hogy nem lehet a fiatalkorút személyes szabadságától megfosztani; az egyedüli kivétel ez alól, ha súlyos, személy elleni, erőszakos bűncselekményt hajtott végre, vagy ha ismétlődően követ el más súlyos bűncselekményeket, és ilyen esetekben is csak akkor, ha nem mutatkozik más, alkalmasabb eszköz. 
A „Pekingi Szabályok” követelményként írja elő, hogy alternatív intézkedések széles választékának kell rendelkezésre állnia, hogy a hatóság a lehető legrugalmasabban, az adott eset körülményeinek megfelelően tudjon intézkedést hozni, és hogy a szabadságelvonás elkerülhető legyen. (Ilyen intézkedések például a próbára bocsátás, a közhasznú munka, a kompenzáció és az okozott kár helyrehozása, a csoportos tanácsadáson való részvételre kötelezés, vagy a nevelőszülőknél való elhelyezés.)

II. A vizsgálat megállapításai
1. A hatásköröm tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) határozza meg. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Az ombudsman minden esetben alkotmányos joggal összefüggő visszásságot állapít meg, ha a hatóság jogalkalmazása nem felel meg az alkotmányosság követelményeinek. Ha az ombudsman megítélése szerint az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság a jogszabály hiánya, hiányossága, nem egyértelmű rendelkezése vagy feleslegessége miatt következett be, az Obtv. 25. §-a alapján lehetősége van a jövőbeli visszásság elkerülése érdekében jogszabály módosítást, hatályon kívül helyezést, illetve jogalkotást kezdeményezni. Könnyen előállhat az a helyzet is, hogy egy jogszabályi rendelkezés nem minősül alkotmányellenesnek, de olyan hiányosságok, ellentmondások jellemzik, amely a gyakorlati alkalmazása során alapvető joggal összefüggő visszásságot idézhet elő.
Az országgyűlési biztos – amint erre már számos jelentésemben rámutattam – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Vizsgálatai során következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjogok korlátozásának alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket. (Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig a közérdekűségi tesztet.) A preventív jogvédelemre is hangsúlyt helyező ombudsmani gyakorlat alapján az állampolgári jogok biztosa mandátuma keretei között marad abban az esetben is, amikor az alapjogi aspektusú vizsgálathoz nélkülözhetetlen módon, hivatalból indított eljárás keretében – a konkrét alapjogsérelmek és ezen alapuló panaszok megelőzése érdekében – a jogalkalmazói tevékenység vizsgálatával szoros összefüggésben – áttekinti a releváns jogi szabályozás egyes elemeit (pl. jogalap), feltérképezi és jelzi a jogalkotó vagy az Alkotmánybíróság irányába a normaszöveggel kapcsolatos alkotmányossági aggályokat. Az ombudsman-intézmény egyik jellegadó sajátossága ugyanis az, hogy az országgyűlési biztosnak – az Obtv. keretei között – relatív szabadsága van saját feladata, hatásköre (így a hatásköri határok) értelmezésére, a legalapvetőbb jogállami alkotmányos érték, az emberi jogok védelmének érdekében. (Lásd pl. az OBH 2567/2008, AJB 1062/2010. sz. ügyben született jelentéseket.)
A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló törvényben kapott felhatalmazás alapján a gyermekek alkotmányos jogainak védelmét, mint országgyűlési biztosnak, a rendelkezésemre álló sajátos eszközökkel elő kell segíteni. Ennek során feladatom, hogy a gyermekek alkotmányos jogait érintő – tudomásomra jutott – visszaéléseket kivizsgáljam, és orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményezzek. Emellett kiemelt figyelmet kell fordítanom a jogsérelmek megelőzésére, az un. proaktív jogvédelemre is. (Lásd: 1997. évi XXXI. törvény 11. §-át.) Elsődleges feladatomnak tekintem e körben, hogy rámutassak a gyermekek jogaival, illetve jogfosztottságával kapcsolatos problémákra, sürgessem a megoldások kidolgozását, valamint abban az esetben, ha vizsgálatom során már kidolgozott programokra, megoldásokra találok, azokra felhívjam a jogalkotók és jogalkalmazók figyelmét.
2. A megkeresésemre adott miniszteri, illetve főkapitányi válaszok, valamint a hatályos jogszabályi rendelkezések és a vonatkozó nemzetközi egyezmények alapján az alábbi megállapításokat teszem:
A miniszter tájékoztatója – figyelemmel a vizsgált esetre – egyértelműsítette, hogy az Sztv. 2010. augusztus 19-én hatályba lépett módosításakor a jogalkotónak egyértelmű célja volt, hogy megszüntesse a tulajdon elleni szabálysértést elkövető fiatalkorú és felnőtt korú személyek közötti szabálysértési jogkövetkezmények különbözőségét, illetve a tizennyolcadik életévét be nem töltött szabálysértővel szemben ugyanazzal a szigorral – elzárást helyezve kilátásba – lépjen fel, mint aki azt betöltötte. Indokolta ezt azzal, hogy ha a jogalkotó eszköztelen a szabálysértés elkövetőjével szemben, egy esetleges szabálysértési eljárásnak nincs visszatartó hatása, s mivel a fiatalkorú többnyire nem rendelkezik önálló jövedelemmel, vagyonnal, így esetében pénzbírság eleve nem jöhet szóba. Ezen kívül, ha megfelelő eréllyel (elzárással!) léphet fel a jogalkalmazó a húszezer forint értéket meg nem haladó tulajdon elleni szabálysértést elkövető fiatalkorúval szemben, személyiségének formálásához járul hozzá. 
Az Sztv. szankció rendszere felülvizsgálatának, módosításának szükségességét, megalapozottságát önmagában nem vitatom. A jogalkotó érvelései azonban – véleményem szerint – figyelmen kívül hagyták, hogy csak büntetőjogi szempontból bír jelentőséggel az, hogy gyermekkorú vagy fiatalkorú az elkövető. Gyermekvédelmi szempontból ugyanis nullától-tizennyolc éves korig gyermek a gyermek, és amennyiben bármily veszélyeztető körülmény (ilyen a szabálysértés elkövetése is) adódik, akkor a gyermekvédelmi rendszernek kell fellépnie. Továbbá a néhány napos elzárás nem hogy javító, visszatartó erővel rendelkezik, hanem éppen ellenkezőleg, káros hatású lehet a fiatalra. A fiatal csak még dacosabb, durvább lehet a társadalommal, illetve a társadalom elvárásaival szemben és valószínűbb, hogy újabb jogsértést követ el, mintha nem sújtották volna elzárással. Az elzárás alkalmazása – mint arra a vizsgált ügy is például szolgál, hiszen az egyik előállított fiatalkorút kórházi pszichiátriára kellett szállítani – pszichés megterheléssel is párosul, ami egy tizennyolc év alatti számára sokkal nagyobb kárt okoz, mint maga a személyi szabadság korlátozása.
A szabálysértő fiatalkorú elzárását tehát nem tartom alternatívának és szükségesnek még a legsúlyosabb szabálysértés elkövetése esetében sem. Álláspontom szerint más, célravezetőbb, gyorsabb, eredményesebb jóvátételi forma sokkal nagyobb felelősségérzet eléréséhez vezetné a fiatalkorút és jobban segítené őt a társadalomba való beilleszkedésben. Ugyanezen okokra tekintettel a fiatalkorú szabálysértési őrizetbe vételét sem tartom jogállamban gyermek központú lehetőségnek, illetve nem tartom összeegyeztethetőnek a jogállamiság követelményével. Meggyőződésem, hogy a szabálysértést elkövető fiatalnak segítségre van szüksége, nem pedig arra, hogy több hétre megfosszák őt személyes szabadságától.
Mindezekre tekintettel az Sztv. 15. §-ának 2010. augusztus 19-én hatályba lépett módosítása – amely megszüntette az elzárás fiatalkorúval szembeni tilalmát, az Sztv. 14. § (2) bekezdése, mely meghatározza a fiatalkorú elzárásának lehetséges időtartamát, az Sztv. 17. § (2) bekezdése, ami szerint a pénzbírságot fiatalkorú esetében is át lehet változtatni elzárássá, az Sztv. 29. § (1) bekezdése, amely meghatározza, hogy az Sztv. alkalmazása során ki tekintendő fiatalkorúnak és nem tekinti gyermeknek a fiatalkorút – alkalmas az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság elve, valamint az Alkotmány 67. §-ának (1) bekezdésében foglalt gyermeki jogok tekintetében –, amely szerint a Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga, hogy családja az állam és a társadalom részéről olyan védelemben és gondoskodásban részesüljön, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges – visszásság előidézésére. 
Ugyanezen visszásságok merülnek fel az Sztv. 77. § (1) bekezdésével szemben is, mivel e jogszabályhely nem tesz különbséget a szabálysértési őrizet elrendelhetősége tekintetében fiatalkorú és felnőtt korú között, vagyis megengedi a fiatalkorú őrizetbe vételét is.
Az Alkotmánybíróság is rámutatott arra, hogy "a gyermeknek az a joga, hogy az állam részéről a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemben és gondoskodásban részesüljön (Alkotmány 67. § (1) bekezdés) az állam alkotmányos kötelességét alapozza meg a gyermek fejlődésének védelmére." Figyelemmel továbbá arra, hogy az alapjogi bíráskodás a gyermekek esetében a különösen védendő státuszhoz fűződő jog feltétlen óvásából indul ki, az Alkotmánybíróság megállapította, hogy "maga az Alkotmány és nemzetközi egyezmények teszik állami kötelességgé a gyermek fejlődési útjának megóvását a veszélyektől és kockázatoktól, éppen annak érdekében, hogy felkészülhessen a felelős és tájékozott döntésekre, mihelyt életkorával vélelmezett érettsége erre képessé teszi." (Lásd a 21/1996. (V.17.) AB határozatot.)
Nem fogadtam el a miniszter azon érvelését sem, hogy – alkotmánybírósági gyakorlatra is figyelemmel – a fiatalkorú szabálysértő esetében az igazságtétel iránti igény kielégítése, az elkövetéstől való visszatartás és az elkövető jogkövető magatartásra ösztönzése olyan célok, melyekre tekintettel az elzárás lehetővé tétele arányos jogkorlátozásnak tekinthető. Azt nem vitatom, hogy az alapjogok, illetve azok részjogosítványai korlátozhatók. Ugyanakkor a korlátok nem lehetnek önkényesek, vagy ésszerű alap nélküliek. Az alapjogok korlátozására csak célhoz kötötten, szükséges és arányos mértékben kerülhet sor. „Az állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy a másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyen egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. Alkotmányellenes a jog tartalmának korlátozása, ha az kényszerítő ok nélkül, önkényesen történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz képest aránytalan.” (Lásd a 30/1992. (I. 26.) AB határozatot.)
Minthogy a szabálysértés üldözése a büntetőpolitika része, nemcsak a bűncselekmény, hanem a szabálysértés megelőzése is társadalmi érdek, de a megelőzés sem lehet önkényes, vagy ésszerű alap nélküli. „Az Alkotmánybíróság korábbi határozataiban a bűnmegelőzéshez fűződő érdeket a jogállamiságból következő olyan alkotmányos célként ismerte el, amelynek biztosítása érdekében még egyes alapjogok korlátozása sem zárható ki. Minden esetben hangsúlyozta ugyanakkor, hogy ezen alkotmányos cél megvalósítása érdekében sem adható fel a jogállamiság, a jogbiztonság követelményrendszere és az állam szervei nem kaphatnak túl széles, bizonytalan tartalmú felhatalmazásokat az általános, elvont értelemben vett bűnmegelőzés érdekében.” (Lásd a 44/2004. (XI. 23.) AB határozatot.)
Előzőekből következően kétségtelen, hogy a fiatalkorúak szabálysértési őrizetbe vételének és elzárásának törvényben biztosított lehetősége nem felelhet meg az alapjogok korlátozásával szemben támasztott szigorú követelményeknek, alkotmányjogi összefüggésben aránytalanul és szükségtelenül korlátozza a fiatalkorúak személyi szabadsághoz és személyes biztonsághoz való jogát.
Jelentésem I/4. pontjában utaltam arra, hogy a fiatalkorúakkal kapcsolatosan vannak ajánlás szintű, illetve törvényben kihirdetett, kötelező erejű nemzetközi egyezmények, szabályok. Azt is hangsúlyoztam már, hogy az állam csak abban az esetben korlátozhatja az alapjogokat, ha a legitim célok védelme más módon nem érhető el. Valamely alapjog korlátozásának az is feltétele, hogy a korlátozás megfeleljen a szükségesség-arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyenek egymással. Álláspontom szerint ez az alapelv nem érvényesül az Sztv. általam kifogásolt rendelkezéseiben, ami nem felel meg a gyermekek különleges státuszából eredő követelménynek. Az Egyezmény 19. cikke rögzíti, hogy a gyermekkorút, vagyis a tizennyolcadik élet évét be nem töltött személyt meg kell védeni minden olyan erőszaktól, támadástól, fizikai és lelki durvaságtól, amely alkalmas bármilyen negatív hatás elérésére.
Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy az Sztv. 15. §-ának szóban forgó módosítása, a 29. § (1) bekezdése és a 77. § (1) bekezdése visszásságot okoz a gyermekek megfelelő szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez való alapjoggal összefüggésben is.
Az Egyezmény 37. és 40. cikke foglalkozik a fiatalkorúakkal (akik az Egyezmény értelmében is gyermeknek minősülnek) kapcsolatos jogokkal. Ezen szabályok summázata nagyon röviden három pontban foglalható össze. Az egyik alapelv, hogy fiatalkorúval szemben szabadságelvonással járó szankció csak a végső eszköz lehet, tehát csak akkor lehet alkalmazni, amikor már semmilyen más eszköz nem áll rendelkezésre. A másik a fokozatosság elve: ez alapján nem lehet a legkisebb súlyú deliktumért, egy szabálysértésért rögtön a legsúlyosabb szankciót, a szabadságelvonást (őrizetbe vételt, elzárást) alkalmazni. A harmadik a nevelés elve: különösen a fiatalkorúval kapcsolatban kifejezetten azt írják elő a nemzetközi egyezmények, hogy az egész eljárásban, függetlenül attól, hogy milyen fajta szankciót alkalmaznak vele szemben, a nevelési célnak kell érvényesülnie. Ha őrizetbe veszik, majd elzárással sújtják a fiatalkorút, amennyiben pl. bolti lopást követ el, akkor ez a szankció, sokkal inkább a megtorlás, mint a nevelés eszköze. 
A „Pekingi Szabályok”-ból is az következik, hogy fiatalkorú esetében a lehető legszélesebb körben kell alternatív szankciókat alkalmazni, az elzárás csak ultima ratio jellegű lehet addig, amíg a közbiztonság biztosítása más eszközökkel is megoldható, és kiemelt figyelemmel kell lenni arra is, hogy mi szolgálja a gyermek mindenekfelett álló érdekét. Úgy gondolom, hogy tizennyolc év alatti személy őrizetbe vétele, illetve elzárása nem szolgálja annak mindenekfelett álló érdekét. A felsorolt alapelvek az Sztv. módosításakor nem érvényesültek, ami sérti a jogállamiság elvét, de nem biztosítja a hazánk által vállalt nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangját sem. 
A rendőrfőkapitány a szabálysértő fiatalkorúakkal szembeni valamennyi rendőri intézkedést jogszerűnek, szakszerűnek és arányosnak minősítette. A rendőri intézkedések vizsgálata során a főkapitány álláspontjára és az általa rendelkezésemre bocsátott rendőrségi iratokra támaszkodhattam, figyelemmel arra is, hogy egy múltbeli esemény objektív körülményeinek feltárásához szükséges eszközökkel és bizonyítási lehetőségekkel nem rendelkezem.
Az iratokból kétségtelenül megállapítható volt, hogy az üzletvezető bejelentése alapján a rendőri intézkedés indokolt volt. Az Rtv. 13. § (1) bekezdése szerint ugyanis a rendőr köteles intézkedni vagy intézkedést kezdeményezni, ha olyan tényt vagy körülményt észlel, illetőleg hoznak tudomására, amely rendőri beavatkozást igényel.
Az Rtv. 33. § (2) bekezdése mérlegelési jogkört biztosít a rendőrnek – többek között – abban a kérdésben, hogy azt, akivel szemben az eljárás azonnal lefolytatható, előállítja-e. Ha igen, a személyi szabadságot korlátozó kényszerintézkedésnek meg kell felelnie a szükségesség és arányosság követelményének. Az Rtv. 15. §-a szerint ugyanis a rendőri intézkedés nem okozhat olyan hátrányt, amely nyilvánvalóan nem áll arányban az intézkedés törvényes céljával, ugyanakkor több lehetséges és alkalmas rendőri intézkedés, illetőleg kényszerítő eszköz közül azt kell választani, amely az eredményesség biztosítása mellett az intézkedéssel érintettre a legkisebb korlátozással, sérüléssel vagy károkozással jár. Az Sztv. pedig lehetővé teszi a szabálysértést elkövető fiatalkorú őrizetbe vételét. 
A vizsgált esetben az előállításra az Rtv. 33. § (2) bekezdés szerinti mérlegelési jogkörben hozott döntés nyomán került sor. Megtörtént az eljárás alá vont személyek törvényes képviselőjük, illetve egyikük esetében ügyvédje jelenlétében való meghallgatása is, így védelemhez való joguk sem sérült. Nem tartozik az ombudsman feladatai közé, hogy a hatóságok mérlegelési jogkörben hozott döntéseiről – amennyiben a mérlegelés nem lépi át az alkotmányos kereteket – állást foglaljon. Az előállítás jogszerűsége és szakszerűsége tekintetében nem merült fel az alkotmányos keretek túllépése, ezért e vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg.
Ugyanakkor a mérlegelési jog nem korlátlan, és az államhatalmat gyakorló személyeket, így a rendőri intézkedésben részt vevőket nem menti fel a körültekintő, célszerű és részrehajlás nélküli eljárás jogszabályi és alkotmányos kötelezettsége alól. A konkrét ügyben mindhárom fiatalkorú – a rendelkezésemre álló adatok szerint – rendezett családból származik, családban él, gimnáziumi tanuló, kimagasló tanulmányi eredményű, a szabálysértés elkövetését beismerte, tettét megbánta, a kár megtérült.
Ezekre, az intézkedés arányossága szempontjából kiemelkedő körülményekre nem volt figyelemmel az őrizetbe vételt elrendelő BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság, vagyis a három fiatalkorú szabálysértési őrizetbe vétele elrendelésével – a főkapitány véleményével ellentétben – sérült a jogállamiság elve és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz és a személyi szabadsághoz való jog. 
Ezzel kapcsolatban meg kell jegyeznem, hogy az őrizetbe vétel soha nem lehet előrehozott büntetés és „nevelő célzattal” sem alkalmazható. A vizsgált esetben az őrizetbe vétel nem felelt meg az arányosság követelményének, inkább egyfajta megelőlegezett büntetésként, mintsem az eljárás sikerét biztosítani hivatott kényszerítő eszközként került alkalmazásra.
Az is nyilvánvaló, hogy a rendőri intézkedés sorozat negatív lelki hatással bírt a három fiatalkorú számára: kettő esetében őrizetbe vétele, sőt az egyiket pszichés megterhelés is sújtotta, amiért kórházi kezelésre szorult. Ezen kívül valószínűsíthető, hogy kihallgatásuk, bilincsben való fogdába kísérésük, az ottani levegő hőmérséklet és két éjszaka, sokkolhatta őket. Ezek miatt megállapítható a gyermekek megfelelő szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez való alapjog sérelme is.
A fogva tartás körülményeivel kapcsolatban abból indultam ki, hogy a 19/1995. (XII. 13. ) BM rendelet 2. § (1) bekezdés h) pontja szerint: „a fogvatartott saját ruháját viselheti, az évszaknak megfelelő felső ruházatból és lábbeliből egy váltásra valót folyamatosan magánál tarthat.” A BM rendelet 7. § (4) bekezdése pedig így rendelkezik: „A nem postai úton érkező csomag átvételére, illetve átadására munkanapon a fogva tartást végrehajtó szerv hivatali idejében, munkaszüneti és pihenőnapon a fogvatartásért felelős által meghatározott időben kerülhet sor.”A BRFK Gyorskocsi utcai Központi Fogdájában a csomag személyes beadására vasárnap van kijelölve, a soron kívüli csomag átadás-átvételéhez pedig az ügyben eljáró szerv ügyintézőjének engedélye szükséges. Az adott ügyben az ügyintézőnek észlelnie kellett volna, hogy az őrizetbe vett két fiatalkorú öltözete nem felel meg az időjárás és a fogdában való elhelyezés követelményének. Ezért – a törvényes képviselők külön kérése nélkül is – intézkednie kellett volna arra, hogy a fiatalkorúak már a fogdába helyezés előtt kapjanak az időjárásnak megfelelő ruházatot akár úgy, hogy azt a rendőrség önmaga biztosítja, akár úgy, hogy a törvényes képviselő juttassa be.
Ezt az ügyintéző elmulasztotta, amivel megsértette a jogállamiság elvét és az abból fakadó jogbiztonság követelményét, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogot, de sérült a fiatalkorúak emberi méltósághoz, továbbá a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga is.
Az Rtv. 33. § (4) bekezdése szerint az előállított részére az előállítás időtartamáról igazolást kell kiállítani. A BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság az őrizetbe vett két fiatalkorú részére az igazolást ki is állította miután a bíróság elrendelte szabadlábra helyezésüket. Az előállított és kórházba szállított fiatalkorú esetében azonban – legalábbis az iratok szerint – az igazolás kiállítását a rendőrség elmulasztotta. Ezzel ugyancsak a jogállamiság elve és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog sérült.

III. Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alapvető jogokat érintő visszásságok orvoslása érdekében az alábbi intézkedéseket teszem: 
1. Az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a belügyminiszternek, hogy fontolja meg a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXXIX. törvény 14. § (2) bekezdése, 15. §-a, 17. § (2) bekezdése, 29. § (1) bekezdése és 77. § (1) bekezdése olyan módosításának kezdeményezését, amely megszünteti a fiatalkorúak szabálysértési őrizetbe vételének és elzárása elrendelésének lehetőségét, illetve amely az Sztv. alkalmazásában korrigálja a fiatalkorú fogalmát.
2. Az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján felkérem a Budapesti Rendőr-főkapitányság vezetőjét: 
– gondoskodjon arról, hogy továbbképzések alkalmával az állományban tudatosuljon, hogy a mérlegelési jogkörben foganatosított előállítások során az Rtv. 15. § (1) bekezdésére is figyelemmel kell lenni, vagyis a rendőri intézkedések maradéktalanul feleljenek meg az arányosság követelményének.
– tegye meg a szükséges intézkedéseket arra, hogy a rendőrség kivétel nélkül biztosítsa a rendőrségi fogdában végrehajtott személyi szabadság korlátozása során a fogvatartott részére az évszaknak megfelelő felső ruházatot és lábbelit.
– hívja fel az érintett állomány figyelmét az előállítás tartamáról szóló igazolás kiadásának jelentőségére. 

Budapest, 2010. november 30.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.