Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának 
Jelentése
az AJB-5564/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Kussinszky Anikó
dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindulása
A panaszos a Békés Megyei Képviselőtestület Pándy Kálmán Kórháza Pszichiátriai Osztályának eljárása miatt fordult hozzám.
Tekintettel arra, hogy a beadványban foglaltak alapján felmerült az emberi méltósághoz való joggal, valamint a személyes szabadsághoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot indítottam és a 18. § (2) és (11) bekezdésére figyelemmel tájékoztatást kértem az egészségügyi intézmény vezetőjétől, valamint az esetet ugyancsak vizsgáló Egészségbiztosítási Felügyelet elnökétől, majd annak megszűnését követően az ügy vizsgálatát átvevő Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (ÁNTSZ) Dél-alföldi Regionális Intézetének tiszti főorvosától.

A megállapított tényállás
1. A panaszos 2010. július 5-én került be a Pszichiátriai Osztályra, a bíróság által elrendelt megfigyelés céljából és az alábbiakban felsoroltakat sérelmezte beadványában:
a)	Családtagjaitól elzárták, húgát kitiltották az intézményből, 2010. július 8. és július 21. között semmit sem tudtak egymásról, továbbá nem engedték, hogy csomagot (élelmiszer, ruha, tisztálkodó szerek) hagyjanak ott a panaszos számára.
b)	Miután panasszal éltek a kórház vezetése felé, és a panasz kivizsgálása során született tájékoztató levélben az szerepelt, hogy panaszost kényszergyógykezelés miatt tartózkodott a Pszichiátriai Osztályon, holott csak elmeállapota megfigyelését rendelte el a bíróság. A panaszos álláspontja szerint azonban valóban kényszergyógykezelésére került sor bent tartózkodása során. Sérelmezte továbbá, hogy nem viselhette saját ruháját a kórházban.
c)	A panaszos azt is kifogásolta, hogy a kórház állítása szerint tartósan fennálló pszichotikus állapota miatt került sor a rendőri elővezetésre, ugyanakkor – állítása szerint – önként ment be az Orosházi Rendőrkapitányságra.

2. A Békés Megyei Képviselőtestület Pándy Kálmán Kórházának főigazgatója megkeresésemre a következő tájékoztatást adta az esettel kapcsolatban:
a)	A panaszos nővérének inadekvát paranoid tudatbeszűkülésre jellemző indulati kitörését követően az osztályvezető főorvos valóban megtiltotta a látogatást. A kapcsolattartást akkor korlátozzák, ha a látogató a pácienst vagy a többi beteg nyugalmát megzavarja, a páciens ellátását és az osztályos munkát akadályozza. A panaszos édesanyjával szociális munkás segítségével vették fel a kapcsolatot, mivel telefonon és személyesen nem érdeklődtek felőle azt követően, hogy nővére látogatási jogát korlátozták.
b)	A bíróság valóban a panaszos elmeállapotának megfigyelését rendelte el, azonban a rendőri elővezetés során „passzívan ellenállt”, így vele szemben testi kényszert alkalmaztak, majd ezt követően rendőri kísérettel, mentővel szállították a Pszichiátriai Osztályra. A panaszos nem kívánt az osztályon maradni, nem fogadta el, hogy kórházba került, a meghozott végzés jogszerűségét vitatta, tudatilag beszűkült agitált állapotban volt. Mindezek miatt a szakma szabályainak megfelelően megfigyelő kórteremben lett elhelyezve és kényszerintézkedésként parenteralis injekciót kapott, mely dokumentálásra került.1 A panaszos a házirend szellemében biztonsági és higiénés okokból csak kórházi ruhát viselhetett, ez vonatkozik ugyanis minden sürgősségi ellátásban résztvevő páciensre. 
c)	A rendelkezésre álló rendőrségi jegyzőkönyv alapján az Orosházi Városi Bíróság panaszos elővezetését rendelte el 2010. július 5-én 13:30 órára a Pszichiátriai Osztályra. A panaszost 2010. július 5-én 11:30 perckor igazoltatták, majd közölték vele az elővezető parancs tényét. A panaszos a rendőri intézkedésnek passzívan ellenállt, ezért vele szemben testi kényszert alkalmaztak, majd ruházatának átvizsgálását követően a rendőrkapitányság előállító helyiségében helyezték el. Mivel a panaszos pszichés és általános egészségügyi állapota megkívánta, a Pszichiátriai Osztályra szállításához a rendőrség a mentőszolgálat segítségét kérte.

4. A Nemzeti Erőforrás Minisztérium egészségügyért felelős államtitkára megkeresésemre adott válaszában arról tájékoztatott, hogy az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 189. § (2) bekezdése értelmében a kapcsolattartás joga veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartás tanúsítása esetében korlátozható. Az esetleges korlátozást mindig a konkrét betegre, a beteg állapotára vonatkoztatva kell alkalmazni.
Az Eütv. 11. § (7) bekezdése értelmében továbbá a beteg – törvény eltérő rendelkezésének hiányában – jogosult saját ruháinak és személyes tárgyainak a használatára. Ez a szabály a kapcsolattartás jogának részét képezi, amely szintén a fentiekben ismertetett esetekben korlátozható. Az államtitkár kiemelte, hogy figyelemmel kell lenni az Eütv. 190. §-ának b) pontjára is, amely kimondja, hogy minden pszichiátriai beteg jogosult arra, hogy a pszichiátriai gyógykezelésére az állapotának megfelelő és a többi beteg fizikai biztonságát védő, a lehető legkevésbé hátrányos és kellemetlen módszerrel kerüljön sor.
Az államtitkár tájékoztatott arról, hogy egyes kórházak gyakorlata szerint „zárt osztályon” történő elhelyezéskor – tehát amikor a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartás fennáll – a saját ruházatot, az értéktárgyakat leltárba helyezik, tekintettel arra, hogy a saját ruházatban elrejthető öngyújtó, vágóeszköz használata veszélyes lehet a beteg saját magára és betegtársaira nézve is. A biztonsági szempontok mellett a higiénés szempontok is fontosak, hiszen a megfelelő higiénés környezet biztosítása csak tiszta ruházattal tartható fenn, és a tapasztalatok szerint gyakori, hogy a betegekkel együtt különböző élősködők is bejutnak ezen osztályokra. A saját ruházathoz pedig olyan kiegészítők (övek, csatok, madzagok) is kapcsolódhatnak, amelyek a pszichiátriai beteg veszélyeztető, közvetlen veszélyeztető állapotában kiemelt veszélyforrások lehetnek. Az államtitkár álláspontja szerint, tehát a „zárt osztályon” történő elhelyezéskor a kórház által biztosított ruha viselésének kötelezettsége, éppen a fent jelzett okokból az Eütv. szabályozása alapján jogszerűnek minősül.
5. Az Országos Pszichiátriai Központ szakmai igazgatója megkeresésemre az alábbi tartalmú – jogi-, és forenzikus referensük által készített – szakvéleményt küldte meg:
A Központ álláspontja szerint a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 107. §-a szerinti elmeállapot megfigyelése és az Eütv. 199. §-a szerinti kötelező gyógykezelés egymástól alapvetően eltérő jogintézmények. A Be. 107. (1) bekezdése szerint, ha a szakvélemény szerint a terhelt elmeállapotának hosszabb szakértői megfigyelése szükséges, a bíróság – a vádirat benyújtásáig, az ügyész indítványára – a terhelt elmeállapotának megfigyelését rendeli el. A szabadlábon levő terheltet a jogszabályban meghatározott pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe kell beutalni. Ugyanakkor az Eütv. 199. § (5) bekezdése szerint a bíróság a sürgősséggel felvett beteg esetében akkor rendeli el a kötelező gyógykezelést, ha a beteg veszélyeztető magatartást tanúsít és fennáll az intézeti gyógykezelés szükségessége. Alapvetően eltér tehát a két esetben a pszichiátriai intézeti elhelyezés jogalapja és célja is. Az első esetben a jogalapot a Be., míg a második esetben az Eütv. felhívott rendelkezése adják. A Be. szerinti elmeállapot megfigyelésének a célja, hogy biztosítsa a büntetőeljárás céljainak megfelelő elmeorvos szakértői vélemény elkészítéséhez a megfelelő feltételeket, míg az Eütv. szerinti gyógykezelés célja a beteg gyógykezelése.
Véleményük szerint az Eütv. nem ad felhatalmazást a Be. alapján az elmeállapot megfigyelésére a bíróság által az elmeállapot megfigyelésére beutalt terhelt esetében, arra hogy kezdeményezze a terhelt kötelező gyógykezelésének elrendelését a bíróságnál. Az Eütv. 199. § (2) bekezdése – álláspontjuk szerint – a pszichiátriai intézet vezetőjét kizárólag a sürgősséggel felvett beteg – és nem a terhelt – esetében hatalmazza föl a kötelező intézeti gyógykezelés kezdeményezésére. A polgári bíróság az Eütv. 199. § (5) bekezdése alapján a sürgősséggel felvett beteg esetében akkor rendeli el a kötelező gyógykezelést, ha a beteg veszélyeztető magatartást tanúsít és fennáll az intézeti gyógykezelés szükségessége. Az elmeállapot megfigyelésére beutalt beteg intézeti felvétele nem sürgősségi felvétel, amely sürgősségi felvételre egyébként az Eütv. alapján nem a büntető bíróság határozata, hanem az észlelő orvos intézkedése alapján kerülhet sor. A konkrét esetben sincs adat arra, hogy a terhelt az Eütv. 188. c) pontja szerinti közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsított volna – a passzív ellenállás nem minősül annak – márpedig a sürgősségi felvétel jogalapja kizárólag a közvetlen veszélyeztető magatartás lehet. 
A tájékoztatás azt is tartalmazza, hogy a hatályos jogszabályok alapján a jogalkalmazó egészségügyi dolgozók számára aligha ítélhető meg az, hogy milyen beavatkozásokat, korlátozó intézkedéseket alkalmazhatnak az elmeállapot megfigyelésére beutalt terheltek esetében. A Be. 107. § (3) bekezdése mindössze annyit mond erről, hogy a szabadlábon lévő terhelt elmeállapotának megfigyelése során a terhelt személyes szabadsága az egészségügyről szóló törvényben meghatározottak szerint korlátozható. Az Eütv. és az ebben foglalt felhatalmazás alapján kiadott, a pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet (a továbbiakban: EszCsM rendelet) pszichikai-, fizikai- és kémiai-biológiai korlátozó intézkedéseket ismer. 
Az Eütv. 192. § (1) bekezdése szerint személyes szabadságában bármely módon (fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerrel, illetve eljárással) csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. Az Eütv. tehát a kémiai-biológiai korlátozó intézkedéseket is a személyes szabadság korlátozásának körébe sorolja. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges. E rendelkezések alapján csak a (közvetlen) veszélyeztető magatartást tanúsító terhelt korlátozható. A konkrét esetben nincs adat arra, hogy a terhelt korlátozása az Eütv. 192. § (1) bekezdése alapján indokolt lett volna.
Ugyanakkor az Eütv. 192. § (2) bekezdése szerint a korlátozás elrendelésének oka lehet az (1) bekezdésen túl, ha a 199. § (1) bekezdés szerinti sürgősségi, illetve a 199. § (5) bekezdés és a 200. § szerinti kötelező gyógykezelés alatt álló beteg engedély nélküli eltávozása másként nem akadályozható meg. Az elmeállapot megfigyelésére beutalt terhelt tehát nem áll sem sürgősségi, sem kötelező gyógykezelés hatálya alatt. A Be. sem 107. § (3) bekezdésében, sem másutt nem rendelkezik expressis verbis arról, hogy az elmemegfigyelésre utalt terheltek esetében az Eütv., illetve az EszCsM rendelet szerinti korlátozó intézkedések alkalmazhatóak-e a terhelt engedély nélküli eltávozásának megakadályozására. 
A Központ álláspontja szerint a Be. és az Eütv. törvényhelyeinek tágabb, együttes értelmezés szerint erre lehetőség van, ebben az esetben az antipszichotikumok adása, mint kémiai-biológiai korlátozó intézkedés indokolt lehetett. Szűkebb jogértelmezés alapján a terhelt korlátozásának nem volt jogalapja. A vázolt jogbizonytalanságok elkerülése érdekében a Központ szükségesnek tarja a vonatkozó jogi szabályozás pontosítását, ide értve az Eütv. és a Be. harmonizálását, az elmeállapot megfigyelése során alkalmazható korlátozó intézkedések, egyéb beavatkozások feltételeinek részletesebb, egyértelmű szabályozását. Végezetül a tájékoztatásban azt is megemlítették, hogy a jogalkotási feladatok megoldását önmagában nem tartják elégségesnek, hiányoznak ugyanis az elmeállapot megfigyelésének szervezeti-intézményi keretei is, jelenleg nincs Magyarországon olyan „civil” pszichiátriai intézet, amelyben biztosítottak lennének a személyi- és tárgyi feltételek a valóban szakszerűen végzett elmeállapot megfigyelésre.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek
–	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság és a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”);
–	az emberi méltósághoz való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.);
–	a személyes szabadsághoz való jog (Alkotmány 55. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani.”)

Alkalmazott jogszabályok 
–	a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (Be.);
–	az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.); 
–	a pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet.

Megállapításaim
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat. Elsőként azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervre kiterjed-e a hatásköröm. 
A törvény a hatóság fogalmával szemben a közszolgáltatást végző szerv fogalmát nem határozza meg, azt az ombudsmani gyakorlat formálta és alakította ki. Az ombudsmani gyakorlat közszolgáltatóknak tekinti a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.2 A közszolgáltatás a lakosság nagy részét érinti, vagyis a közszolgáltatás tömeges jellegű és általában valamely alapszükségletet elégít ki. 
Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény 1. § (2) bekezdésének b) pontja szerint egészségügyi közszolgáltatás: a részben vagy egészben a központi költségvetés és az Egészségbiztosítási Alap terhére finanszírozott egészségügyi szolgáltatás. A fentiek alapján az ombudsmani gyakorlat közszolgáltatást végző szervek körébe tartozónak tekinti az egészségügyi intézményeket, amelyekre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Obtv. hatásköri szabályai értelmében – egyértelműen kiterjed.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az országgyűlési biztos – amint erre már több jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az országgyűlési biztos következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.3
1. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.4 Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.5 Utóbbival összefüggésben egyetértek azzal az összefoglaló megállapítással, hogy a közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazás pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni.6
Az Alkotmánybíróság szerint az alanyi jogok érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos követelményéből erednek, de szoros kapcsolatban állnak a jogegyenlőséggel, törvény előtti egyenlőséggel is. A megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban ugyanis a jogbiztonság az, ami sérelmet szenved.7 A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon ugyan nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésben foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdésből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog.8 A tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. A közvetlen alkotmányi garanciák gazdaságossági és célszerűségi okokból, az eljárás egyszerűsítése vagy az időszerűség követelményének érvényesülése címén sem mellőzhetők.9 A jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog – a közhatalmi tevékenység korlátaiként – önálló alkotmányjogi normaként érvényesülnek: gátját képezik a garanciális szabályok szándékolt félretételének, félreértelmezésének, a kiszámíthatatlanság okozta jogsérelmek bekövetkezésének.
2. Az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében az élethez és az emberi méltósághoz való jogot nem egyszerű alapjogként, hanem olyan abszolút emberi jogként határozza meg, melytől senkit nem lehet önkényesen megfosztani, mivel a méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen az emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.10
Az Alkotmánybíróság a 8/1990. (IV. 23.) AB határozatban kimondta, hogy az emberi méltósághoz való jog általános személyiségi jog, amelynek egyes fontos eleme az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog. Ugyanebben a határozatban hívta fel a figyelmet arra az Alkotmánybíróság, hogy az önrendelkezési jog – mint az összes ún. különös személyiségi jog – az egyén autonómiáját, az egyéni döntés szabadságát védi.
Az Alkotmánybíróság 2000-ben foglalkozott először az egészségügyi önrendelkezési jog kérdéskörével.11 A vizsgálat során megállapította, hogy mások életének és testi épségének védelme – szükség esetén – megengedett korlátja lehet a betegek önrendelkezési jogának, így nem alkotmányellenes az, hogy nincs szükség a beteg beleegyezésére, ha a beavatkozás elmaradása mások életét és testi épségét veszélyezteti. Kérdés, hogy mi a helyzet azokkal a beavatkozásokkal, amelyek elmaradása nem mások, hanem a saját – az azokat visszautasító – személy életét, testi épségét veszélyezteti. Jogosult-e az állam beavatkozni egy „belső” alapjogi konfliktusba, az egyén helyett dönteni abban, hogy melyik alapvető joga élvezzen elsőbbséget. Fontos szempont, hogy a beteg – pillanatnyi fizikai állapotából, életkorából adódóan – rendelkezik-e olyan beszámítási, döntéshozatali képességgel, amelyre alapozva képes a visszautasítás lehetséges következményeit felmérni, és felelősségteljes döntést hozni.
Az Alkotmány külön nem nevesíti a betegjogokat, de az emberi méltósághoz való jogból, és az önrendelkezési jogból levezethetőek. Az egészségügyi törvény betegjogi katalógusa nevesíti – többek között – a beteg emberi méltósághoz való jogát, tájékoztatásához való jogát, és önrendelkezési jogát. Ezen jogok maradéktalan érvényesülését segíti elő az Eütv. X. fejezete, amely – szem előtt tartva, hogy „a pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során - helyzetére való tekintettel - fokozott védelemben kell részesíteni”12 – speciális szabályokat megállapítva rendelkezik a pszichiátriai betegek gyógyításáról és gondozásáról. Ilyen speciális szabály többek között, hogy „a 192-193. §-ban foglalt korlátozások13 elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell.”14 Továbbá: „Az e fejezetben foglalt betegjogi korlátozásokat részletesen dokumentálni és indokolni kell.”15

3. Az Alkotmány 55. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani. A bűncselekmény elkövetésével gyanúsított és őrizetbe vett személyt a lehető legrövidebb időn belül vagy szabadon kell bocsátani, vagy bíró elé kell állítani. A bíró köteles az elé állított személyt meghallgatni és írásbeli indokolással ellátott határozatban szabadlábra helyezéséről vagy letartóztatásáról haladéktalanul dönteni.
Az AJB-5564/2010. számú jelentésemben már külön is felhívtam a figyelmet arra, hogy az Alkotmány 55. §-a nemzetközi jogi mintákat16 követve szabályozza a személyes szabadsághoz való alapvető jogot, a jogkorlátozás feltételeit, a szabadságtól megfosztás speciális garanciáját és az alapjog megsértése esetén alkalmazandó jogkövetkezményeket.  Az Alkotmány elismeri és védi valamennyi természetes személy jogát a szabadságra és a személyi biztonságra, ezt az alapjogot korlátozni csak törvényben meghatározott okból, törvényben meghatározott eljárás szerint lehet. A személyi szabadságtól való megfosztás egyik speciális garanciája a bíró elé állításhoz való jog (habeas corpus).
A személyi szabadság alapjogával kapcsolatban az Alkotmánybíróság a következőkre mutatott rá.17 E jog érvényesülése vizsgálható valamennyi – a személyi szabadságot valóban érintő – állami intézkedés alkotmányossági megítélésekor. A személyes szabadsághoz való jog érdemben felhívható valamennyi, a mozgás és a helyváltoztatást is korlátozó jogszabály alkotmányossági megítéléséhez. Ezen jogok korlátozásának alkotmányossága, a minden alapjog korlátozására irányadó követelmények figyelembevételével dönthető el. Az Eütv. pszichiátriai betegekre vonatkozó rendelkezései nyilvánvalóan érintik az Alkotmány 55. § (1) bekezdésébe foglalt személyes szabadsághoz való jog érvényesülését.
Alapvetés, hogy a veszélyeztető állapotuk, magatartásuk miatt intézeti kezelésre kötelezett pszichiátriai betegek – e tény miatt – nem veszítik el alapjogaikat. A pszichiátriai betegek kötelező intézeti kezelése a személyi szabadsághoz való jog korlátozásának egyik legsúlyosabb esetének minősül. A már említett jelentésemben utaltam arra, hogy az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága több döntésében18 rögzítette, hogy a kötelező pszichiátriai kezelés a bebörtönzésnél is súlyosabb szabadságkorlátozásnak minősül, tekintettel a kezelés során alkalmazott tudatbefolyásoló eszközökre, valamint a mentális kór stigmatizáló jellegére.
A kötelező pszichiátriai intézeti kezelés elrendelése, annak jogi igazolását tekintve is speciálisnak számít: nem büntetésre, hanem gyógykezelésre irányul. Az irányadó alkotmánybírósági gyakorlat szerint az Emberi Jogok Európai Egyezményéből, illetve a Bíróság esetjogi gyakorlatából megállapítható, hogy az elmebetegek tekintetében az ön- és közveszélyesség oka lehet a személyi szabadság korlátozásának, a kötelező pszichiátriai gyógykezelésnek. A nemzetközi dokumentumok és a Bíróság gyakorlata a hangsúlyt az eljárási garanciákra helyezi, azaz, hogy az elmebetegség miatt történő szabadságkorlátozás ne lehessen önkényes, csak a szükséges mértékű legyen, és csak a szükséges ideig tartson.
A személyi szabadsághoz való jog legfőbb eljárási garanciája, hogy a szabadságtól való megfosztásról bírónak kell döntenie, a törvény által előírt, megfelelő eljárás keretében, főszabály szerint pedig előzetesen. Ha valamely legitim ok miatt nincs mód arra, hogy a bíró előzetesen rendelkezzen a szabadságtól való megfosztásról, úgy az Alkotmány 55. § (1) bekezdéséből az következik, hogy a fogvatartottat, illetve az intézeti pszichiátriai vizsgálatra kötelezett személyt a lehető legrövidebb időn belül bíró elé állítsák.

III. Az ügy érdeme tekintetében
Az ismertetett alkotmánybírósági gyakorlattal összhangban, a betegdokumentáció, valamint a vonatkozó jogszabályi rendelkezések áttekintését követően a következőket állapítottam meg:
1. A kapcsolattartás és a saját ruha viselés jogának korlátozása
Az Eütv. 11. § (1) bekezdése értelmében a kapcsolattartás jogát és annak részjogosítványait a beteg a fekvőbeteg-gyógyintézetben meglévő feltételektől függően, betegtársai jogainak tiszteletben tartásával és a betegellátás zavartalanságát biztosítva gyakorolhatja. Tekintettel arra, hogy nem a panaszos látogatását zárta ki a kórház, hanem panaszos nővérét tiltották ki látogatói minőségben a Pszichiátriai Osztályról (mivel viselkedésével zavarta a betegellátás zavartalanságát), így panaszos esetében a kapcsolattartás jogának sérelme nem állt fenn, ezzel kapcsolatban visszásságot nem állapítottam meg. A miniszteri válaszban megfogalmazottakkal egyetértve, a saját ruházat viselésének korlátozására az intézménynek higiénés és biztonsági okokból lehetősége van az Eütv. 190. § b) pontjára figyelemmel, így alapvető joggal összefüggő visszásságot ezzel kapcsolatban sem állapítottam meg.
2. Az elmeállapot megfigyelése és a sürgősségi gyógykezelés jogkorlátozása és szakmai tartalma közötti különbség
A bíróság panaszos elmeállapotának megfigyelését rendelte el. A megfigyelés konkrét szakmai tartalma ugyanakkor – mint ahogyan a kötelező gyógykezelésé sem – nem tisztázott jogszabályi szinten. Ezzel együtt nyilvánvaló, hogy a megfigyelés és a kezelés nem azonos tartalmat fednek le: a kezelés jóval tágabb fogalom, mint a megfigyelés.
A megfigyelés elrendelésével a bíróság arra kötelezi az adott személyt, hogy meghatározott időtartamra pszichiátriai intézetbe vonuljon és elmeállapotának megfigyelése céljából ott tartózkodjon. Az azonban már jogszabályi szinten nincs meghatározva, hogy az „ott tartózkodási” kötelezettség adott esetben mire terjed ki. Mivel a bírósági döntés erre már nem terjed ki, gyakorlatilag az orvos szabad (szakmai alapú) belátására van bízva, hogy az adott időtartam alatt végig bent kell tartózkodnia a megfigyeltnek, vagy esetleg a szükséges megfigyelési cselekmény, vizsgálat, tesztek elvégzését stb. követően a páciens akár haza is engedhető. Így például hétvégéken, más munkaszüneti napokon, amikor az intézményben nincsen a megfigyelés végzésére alkalmas szakorvos, szükségtelen lehet az intézményben tartózkodása.
Az eltérő értelmezési irányokat alátámasztja egy másik beadvány (AJB-1305/2011), amelyben a panaszos éppen azt kifogásolta, hogy a bíróság egy hónapig tartó elmeállapot megfigyelésről szóló végzését a kijelölt egészségügyi intézmény úgy értelmezte, hogy a terheltet az egyes vizsgálatok elvégzését követően, azok között otthonába bocsátotta, így az egy hónapnyi időtartamból mindösszesen alig néhány napot töltött az intézményben.
Ahogyan a megfigyelés konkrét szakmai tartalma nem tisztázott, úgy – osztva az Országos Pszichiátriai Központ véleményét – a hatályos jogszabályok alapján a jogalkalmazó egészségügyi dolgozók számára aligha ítélhető meg az, hogy milyen beavatkozásokat, korlátozó intézkedéseket alkalmazhatnak az elmeállapot megfigyelésére beutalt terheltek esetében. A Be. 107. § (3) bekezdése mindössze annyit mond erről, hogy a szabadlábon lévő terhelt elmeállapotának megfigyelése során a terhelt személyes szabadsága az egészségügyről szóló törvényben meghatározottak szerint korlátozható. A Be. és az Eütv. szabályozása között nincs megfelelő összhang, mivel az Eütv. 192. §-ában úgy rendelkezik, hogy személyes szabadságában bármely módon (fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerrel, illetve eljárással) csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. 
A megszorító értelmezés alapján tehát semmilyen korlátozás nem volna alkalmazható, kivéve, ha a megfigyelt közvetlen veszélyeztető vagy veszélyeztető magatartást tanúsít: ekkor már az Eütv. sürgősségi gyógykezelésre vonatkozó 199. §-a lépne életbe, amikor is a bíróság értesítésével kezdeményezné a pszichiátriai intézet vezetője a kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését. Ami ugyanakkor azt a további dilemmát veti fel, hogy míg az elmeállapot megfigyelését a büntető bíróság, addig a kötelező gyógykezelést a polgári bíróság, nem peres eljárás keretében rendeli el. A két bírósági eljárás közötti viszony részletei pedig jogszabályi szinten ugyancsak nem rendezettek.
Maga a Be. tehát sem 107. § (3) bekezdésében, sem másutt nem rendelkezik arról, hogy vajon az elmemegfigyelésre utalt terheltek esetében milyen korlátozó intézkedések alkalmazhatóak a megfigyelés során, illetőleg a terhelt esetleges engedély nélküli eltávozásának megakadályozására.
A megfigyeléshez képest a kötelező gyógykezelést veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartás esetén rendelik el, és ez esetben már kezelésre is felhatalmazást kap az intézmény, ezen belül pedig a kémiai, illetve biológiai korlátozás alkalmazására, az érintett személynek akarata ellenére (akaratának letörése árán) is alá kell vetnie magát a szakmailag szükségesnek ítélt kezelésnek.19
Kétségtelen, hogy a jogi szabályozás számos hiányosságot mutat ezen a területen. Ezzel együtt álláspontom szerint, amennyiben az elmeállapot megfigyelésre a Pszichiátriai Osztályra utalt beteg állapota kémiai, illetve biológiai korlátozást tesz szükségessé – azaz veszélyeztető, közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít a beteg – úgy az intézménynek az Eütv. 199. § és 200. §-át kell alkalmaznia, azaz kezdeményeznie kell a kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését a bíróságnál. Mindezek hiányában ugyanis nem rendelkezik jogszerű felhatalmazással a kezelésre, 
Nem értek egyet az Országos Pszichiátriai Központ azon véleményével, hogy az intézmény vezetőjének nincs arra felhatalmazása, hogy az elmeállapot megfigyelés céljából az intézményben tartózkodó terhelt esetében kezdeményezze annak közvetlen veszélyeztető magatartása esetén a kötelező gyógykezelés elrendelését a bíróságnál. 
A garanciális jelentőségű Eütv. 199. § (1) bekezdése alapján, ha a pszichiátriai beteg közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít, és ez csak azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el, az észlelő orvos közvetlenül intézkedik a beteg megfelelő pszichiátriai intézetbe szállításáról. A beteg beszállításánál szükség esetén a rendőrség közreműködik. A törvény 199. § (2) és (3) bekezdése rögzíti, hogy a beteg felvételét követően a pszichiátriai intézet vezetője 24 órán belül a bíróság értesítésével kezdeményezi a beszállítás indokoltságának megállapítását és a kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését. A bíróság pedig az értesítés kézhezvételétől számított 72 órán belül határozatot hoz, amelynek meghozataláig a beteg ideiglenesen az intézetben tartható. 
Az Eütv. 199. §-a tehát álláspontom szerint minden további nélkül alkalmazható a vizsgált esetben is, függetlenül egyébként attól, hogy a két bírósági eljárás (az elmeállapot megfigyelést elrendelő büntető bíróság, valamint a kötelező gyógykezelésről döntő polgári bíróság) viszonya valóban nem szabályozott kellőképpen. A panaszos esetében a bíróság elmeállapotának megfigyelését rendelte el, tehát kezelésére nem adott felhatalmazást, így a hatályos szabályozás szerint álláspontom szerint biológiai, illetve kémiai korlátozás alkalmazására sem. 
Az emberi méltósághoz és a személyes szabadsághoz való alkotmányos alapjog megfelelő értelmezése alapján, a fennálló garanciális jelentőségű jogi szabályozásra figyelemmel az intézmény eljárása a vizsgálthoz hasonló esetekben szigorúan behatárolt:
1. Amennyiben a páciens veszélyeztető, illetve közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít és ezért kémiai, illetve biológiai korlátozás alkalmazása vált szükségessé, úgy az intézmény vezetőjének az Eütv. 199. §-200. §-ai értelmében haladéktalanul kezdeményeznie kell a sürgősségi vagy a kötelező gyógykezelés elrendelését a páciens belátási képességének és így beleegyezésének hiányában.
2. Amennyiben azonban a páciens nem tanúsít közvetlen veszélyeztető, vagy veszélyeztető magatartást, pusztán nem kíván a pszichiátriai osztályon maradni, nem akarja elfogadni, hogy kórházba került, úgy kémiai, illetve biológiai korlátozása a hatályos szabályozás szerint álláspontom szerint jogsértő és nem megengedett. 
Mindezek alapján megállapítom, hogy a Békés Megyei Képviselőtestület Pándy Kálmán Kórháza azzal, hogy a kémiai, biológiai korlátozásokat az Eütv. 199. §-ában meghatározott garanciális szabályok (a bíróság haladéktalan értesítése) figyelmen kívül hagyásával, önkényes értelmezésével alkalmazta, a panaszos emberi méltósághoz, valamint személyes szabadsághoz való jogával összefüggésben visszásságot okozott.

3. A kényszerintézkedés elrendelésekor előírt eljárásrend megléte és betartása
Az Eütv. 192. § (1) bekezdése alapján személyes szabadságában bármely módon (fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerrel, illetve eljárással) csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges. A törvény 194. § (1) és (2) bekezdése előírja, hogy az Eütv. 192-193. §-ban foglalt korlátozások elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell, továbbá az e fejezetben foglalt betegjogi korlátozásokat részletesen dokumentálni és indokolni kell.
A dokumentálásra vonatkozó részletszabályokat a pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet (a továbbiakban: ESzCsM rendelet) tartalmazza, melynek 3. számú melléklete az a formanyomtatvány, amelyet korlátozó intézkedés alkalmazása esetén minden esetben ki kell tölteni. Az Eütv. előírásainak megfelelően tartalmazza a betegjogi képviselő, illetőleg a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjének, valamint a 4. § (8) bekezdése szerinti személy értesítéséről szóló részt is.
Már korábbi, 3414/2010 sz. jelentésemben rögzítettem, hogy az ESzCsM rendelet 4. §-a jelenleg nem tartalmaz ugyan (8) bekezdést, de vélelmezhetően a jogalkotó itt az utolsó, azaz a 4. § (7) bekezdésben foglaltakra utal, amely arról rendelkezik, hogy: ”Korlátozó intézkedés – ideértve a gyógyszerek alkalmazását is – elrendelésére jogosultak körét, illetve a korlátozások elrendelésével kapcsolatos értesítés rendjét külön törvény határozza meg. A korlátozó intézkedés hatálya alatt álló pszichiátriai beteg a külön törvényben meghatározottakon kívül értesíthet más személyt is, feltéve, hogy ez nem veszélyezteti az intézkedés célját. Ha a beteg nem tudja e jogát gyakorolni, kérésére egy, általa megjelölt személyt a korlátozó intézkedés elrendelője értesít.” Jelentésem ezen megállapításával az egészségért felelős miniszter is egyetértett és válaszában jelezte, hogy a jogszabály soron következő módosításakor a szaktárca korrigálni fogja a jelzett hibát.
Az EszCsM rendelet 5. § (5) és (6) bekezdései értelmében a pszichiátriai intézet részletes eljárásrendet alakít ki a korlátozó intézkedések elrendelésének és alkalmazásának szabályairól, amelyben önmagára nézve a hatályos jogszabályokban foglaltaknál szigorúbb szabályokat is megállapíthat. Az eljárásrendnek tartalmaznia kell:
a)	az intézmény munkarendjét figyelembe véve a korlátozó intézkedések elrendelésének szabályait;
b)	a korlátozó intézkedések egyes formáinak maximális időtartamát;
c)	a korlátozó intézkedések egyes formái mellé rendelt megfigyelés szabályait;
d)	a korlátozás feloldásának szabályait;
e)	a korlátozó intézkedésekkel kapcsolatos értesítési jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat;
f)	a panaszjog gyakorlásának részletes szabályait.
Az EszCsM rendelet azt is előírja, hogy az eljárásrendet tartalmazó dokumentumot a pszichiátriai beteg, valamint törvényes és meghatalmazott képviselője, illetve az intézmény dolgozói számára jól látható módon ki kell függeszteni.
Az intézmény szóbeli tájékoztatása szerint az eset időpontjában nem rendelkeztek az ESzCsM rendelet 5. § (5) bekezdése szerinti eljárásrenddel, így az nem is volt kifüggesztve. A csatolt egészségügyi dokumentáció alapján megállapítható továbbá, hogy a pszichiátriai ellátás során történt kényszerintézkedésről sem a betegjogi képviselőt, sem a meghatalmazott vagy ESzCsM rendelet 4. § (8) bekezdés szerinti esetben a beteg által megjelölt személyt (a dokumentáció ugyanakkor arra vonatkozóan sem tartalmazott adatot, hogy a beteg nyilatkozott-e ilyen személyről) nem értesítették haladéktalanul.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a Békés Megyei Képviselőtestület Pándy Kálmán Kórháza a kényszergyógykezelés megfelelő dokumentálásának, a jogszabályok által előírt, az értesítési kötelezettséggel kapcsolatos feladatainak elmulasztásával a panaszos emberi méltósághoz, valamint tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggő visszásságot okozott. Az EszCsM rendelet által kötelezően előírt eljárásrend megalkotásának hiánya pedig önmagában is sérti a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményét, valamint alkalmas arra, hogy az emberi méltósághoz, illetve a személyes szabadsághoz való jog sérelmének közvetlen veszélyét okozza.
A konkrét panaszügy áttekintése során az alkalmazandó törvényi szabályok (Eütv. és Be.) összhangjával, illetve hiányosságaival összefüggésben több, a jogalkalmazási gyakorlatra kihatással lévő problémát is észleltem, így eljárásomat – az Obtv. 25. §-ában foglaltaknak megfelelően – kiterjesztettem a jogi szabályozás vizsgálatára. 
A büntetőeljárási kódexben szabályozott elmeállapot megfigyelés esetében hiányoznak e speciális jogintézmény tartalmát külön is kibontó, különösen pedig a megfigyelés során alkalmazható egyes jogkorlátozó kényszerintézkedéseket nevesítő, meghatározó törvényi keretszabályok. Az Eütv. rendelkezéseire történő egyszerű hivatkozás helyett az alapjogok védelmében indokolt és kívánatos egy olyan garanciális, törvényi minimumszabályozás, amelyre építhetően kialakíthatóak a megfelelő szakmai sztenderdek.
Mindezek alapján megállapítható, hogy a szükséges törvényi szabályozás hiányában sérül a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye, valamint a fennálló jogi helyzet az emberi méltósághoz való joggal, valamint a személyes szabadsághoz való joggal összefüggő visszásságot okoz, a jogsérelem közvetlen veszélyét jelenti.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása és megelőzése, valamint az országosan egységes jogalkalmazás érdekében
1.	az Obtv. 21. § (1) bekezdésében alapján felkérem a Békés Megyei Képviselőtestület Pándy Kálmán Kórházának főigazgatóját, hogy 
a)	a hatályos jogszabályoknak megfelelően az intézmény az elmeállapot megfigyelése során ne alkalmazzon semmilyen, sem biológiai, sem pedig kémiai korlátozó intézkedést;
b)	a beteg közvetlen veszélyeztető magatartása esetén kizárólag az irányadó jogszabályi előírások figyelembevételével járjon el, minden esetben tegyen eleget valamennyi, a személyes szabadság korlátozásával kapcsolatos dokumentációs és értesítési kötelezettségeinek, sürgősségi gyógykezelés esetén pedig a bíróság értesítésére vonatkozó törvényi előírásoknak;
c)	alkossák meg és függesszék ki – amennyiben időközben nem készült el - a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet 5. § (5) bekezdésében előírt eljárásrendet.
2.	az Obtv. 25. §-a alapján felkérem az egészségügyért felelős nemzeti erőforrás minisztert, hogy – a közigazgatási és igazságügyi miniszterrel együttműködésben – az Eütv., a Be., valamint szükség esetén más kapcsolódó jogszabályok módosításának kezdeményezésével, illetve más intézkedések megtételével
a)	egyértelműen és világosan, az észlelt ellentmondásokat feloldva, határozza meg a jogvédelemhez szükséges, az elmeállapot megfigyelésének pontos tartalmára, a megfigyelés hatálya alatt álló személyek esetében fellépő veszélyeztető, közvetlen veszélyeztető megatartás esetén követendő eljárásrendre, az alkalmazható beavatkozásokra és az esetleges korlátozó intézkedésekre vonatkozó minimumszabályokat;
b)	a megfelelő, ún. magas biztonsági fokozatú osztályok kialakításával biztosítsa a közvetlen veszélyeztető állapotú betegek (és környezetük), valamint – indokolt esetben, a szakmai szabályok figyelembe vétele mellett – a megfigyeltek biztonságos kórházi tartózkodását.

Budapest, 2011. október 3.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 Ezt a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet 3. sz. mellékletének kitöltésével dokumentálták.
2 Vö. OBH 6501/2001 számú jelentés
3 Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig közérdekűségi tesztet.
4 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.
5 56/1991. (XI. 8.) AB határozat, ABH 1991, 454., 456.
6 Vö. Jakab András (szerk.): Az Alkotmány kommentárja I. Századvég Kiadó, Budapest, 2009. 164. o.
7 75/1995. (XI. 21.) AB határozat, ABH 1995, 376, 383.
8 315/E/2003. AB határozat, ABK 2003. október, 741, 743.
9 Vö. 11/1992. (III. 5.) AB határozat, ABH 1992, 77, 84-85.; 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, ABH 1998, 372, 376-377.; 5/1999. (III. 31.) AB határozat, ABH 1999, 75, 88-89.; 422/B/1999. AB határozat, ABH 2004, 1316, 1320, 1322.
10 Vö. 64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991,
11 Vö. 36/2000. (X. 27.) AB határozat.
12 Az Eütv. 189. § (1) bekezdés.
13 A személyes szabadság korlátozása és az egészségügyi dokumentáció megismeréséhez való jog korlátozása.
14 Az Eütv. 194. § (1) bekezdés.
15 Az Eütv. 194. § (2) bekezdés.
16 Lásd különösen a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának 9. cikkét, valamint az Emberi Jogok Európai Egyezményének 5. cikkét
17 Vö. 36/2000. (X. 27.) AB határozat
18 Lásd Vitek vs. Jones, 445 U.S. 480, 491-194 (1980).
19 Lásd Eütv. 192.§ (2) bekezdés.