Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 4744/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Tóth László
Az eljárás megindulása
A hivatalomhoz forduló panaszos sérelmesnek tartotta a Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. (a továbbiakban: közszolgáltató) azon gyakorlatát, miszerint az ingatlantulajdonos kizárólag olyan módon veheti igénybe a hulladékszállításra vonatkozó közszolgáltatást, hogy a hulladék gyűjtésére szolgáló edényt köteles a közszolgáltató által, saját hatáskörében meghatározott bérleti díjért bérbe venni, mivel az edényt megvásárolni nem lehetséges. A közszolgáltató a panaszost – kérésére írásban – tájékoztatta arról, hogy a hulladékgyűjtő edényt megvásárolni nem lehetséges, azokat a közszolgáltató honlapján meghatározott díjak ellenében lehet használni.
Panaszos álláspontja szerint a közszolgáltató saját hatáskörében megállapított bérleti díja, illetve annak a kizárása, hogy e díjat a hulladékgyűjtő edény megvásárlásával az ingatlan tulajdonosának ne kelljen megfizetni, jogellenes mivel a közszolgáltató a hulladékszállítási szolgáltatásért csak jogszabály (jelen esetben fővárosi önkormányzati rendelet) által meghatározott díjat szabhat ki, és e jogszabály nem említi a hulladékgyűjtő edény bérleti díját.
A panasz az ürítési díjak megállapítására nem terjedt ki, és a beadványozó azt sem kifogásolta, hogy a lakástulajdonosnak a közszolgáltató által rendszeresített szabvány hulladékgyűjtő edényt kell használnia.

Érintett alkotmányos jogok
– A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)

Alkalmazott jogszabályok
– A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény
– A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény
– A hulladékgazdálkodásról szóló 2000 évi XLIII. törvény
– A települési hulladékkezelési közszolgáltatási díj megállapításának részletes szakmai szabályairól szóló 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet
– a települési szilárdhulladék-gazdálkodással összefüggő önkormányzati feladatokról, különösen a települési szilárd hulladékkal kapcsolatos hulladékkezelési közszolgáltatásról szóló 61/2002. (X. 18.) Főv. Kgy. rendelet

A vizsgálat megállapításai
1. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa számára feladat- és hatáskört, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
Az Obtv. a közszolgáltatást végző szerv fogalmát nem határozza meg, hanem az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe. (OBH 6501/2001. ombudsmani jelentés)
Fenti alapján a Fővárosi Önkormányzat, illetve a Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. az ombudsman által vizsgálható hatóságnak illetőleg közszolgáltatósnak minősül.

2. Az érintett alkotmányos jogok tekintetében
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam (…) kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság tehát nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. (9/1992. (I. 30.) AB határozat)
A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésébe foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdéséből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog (315/E/2003. AB határozat). Noha a tisztességes eljáráshoz való jog a gyakorlatban elsősorban a közigazgatási hatóságok eljárása során nyer értelmet, az ügyfelekkel, szerződéses partnerekkel, utasokkal kapcsolatos eljárásai során a közszolgáltatást végző szervektől is elvárható.
Az Alkotmánybíróság a tisztességes eljáráshoz való jog lényegéről kialakított álláspontját elvi jelentőséggel a 6/1998. (III. 11.) AB határozatban foglalta össze. Az Abh.-ban rögzített megállapításokat utóbb több határozat is megerősítette. Eszerint a tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. Az Alkotmánybíróság a határozatban utalt arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. (6/1998. (III. 11.) AB határozat, 14/2004. (V. 7.) AB határozat)

3. Az ügy érdemében
A hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény (Hgt.) 23. § f./ pontja szerint a települési önkormányzat képviselő-testülete önkormányzati rendeletben állapítja meg az ingatlantulajdonost terhelő díjfizetési kötelezettséget, az alkalmazható díj legmagasabb mértékét, megfizetésének rendjét, az esetleges kedvezmények eseteit vagy a szolgáltatás ingyenességét.
Budapesten a hulladékgazdálkodás szabályait a települési szilárdhulladék-gazdálkodással összefüggő önkormányzati feladatokról, különösen a települési szilárd hulladékkal kapcsolatos hulladékkezelési közszolgáltatásról szóló 61/2002. (X. 18.) fővárosi közgyűlési rendelet szabályozza (a továbbiakban: Önk. rendelet). E rendelet 31.§-ának (1) és (2) bekezdése szerint: 
31. § (1) Az egységnyi díjtétel a közszolgáltató által biztosított gyűjtőedényben az elszállításra átvett hulladék – gyűjtőedényhez igazodó térfogata szerint meghatározott – egyszeri ürítési díja. A települési hulladékkezelési közszolgáltatás legmagasabb egységnyi díját a rendelet 4. számú melléklete állapítja meg. (2) A közszolgáltatás igénybevételének éves díját az ingatlantulajdonos rendelkezésére bocsátott gyűjtőedények számának, azok egyszeri ürítési díjának és az évi ürítések számának szorzataként kell megállapítani.
Az önk. rendeletből a beadványozó álláspontja szerint világosan következik, hogy a közszolgáltatás igénybevételének díját a 4. számú mellékletben meghatározott ürítési díj képezi, mivel pedig a jogszabály e körben más díjat nem határoz meg, a hulladékkezelési közszolgáltatásért egyéb díj jogszerűen nem szabható ki.
A panaszos kifejtette, hogy véleménye szerint tekintettel arra, hogy közszolgáltatásról van szó, amelynek igénybevételére minden lakástulajdonos köteles, a jogszabály biztosítja a garanciát a tulajdonosok számára annak érdekében, hogy a közszolgáltató ne határozhassa meg önkényesen a közszolgáltatás díját. E garancia egyik eleme, hogy a közszolgáltatás díját és annak legmagasabb mértékét jogszabály (önkormányzati rendelet) határozza meg. Ha azonban a kukák bérleti díját nem tekintenénk a hulladékkezelési közszolgáltatás díjának, azzal veszélyeztetnénk a fent említett garanciák érvényesülését.
Véleménye szerint, mivel a közszolgáltató csak olyan díjat vethet ki a hulladékkezelési közszolgáltatásért, amelyet az Önk. rendelet meghatároz, mivel pedig ez nem nevesíti a bérleti díjat, a közszolgáltató kötelező bérletidíj-kivetése ellentétes a Hgt. 23. §-ának f./ pontjával és az Önk. rendelet 31. §-ával. Úgy véli a jogsértés nem állna fenn, ha a bérleti díj megfizetése nem lenne kötelező, mert a lakástulajdonos választása szerint a megvásárolhatná a kukákat a Közszolgáltatótól. Ebben az esetben is azonban annak érdekében, hogy a kukák aránytalanul megállapított ellenértékét ne lehessen rejtett díjnak tekinteni, a kukák vételárának a kukák előállítási költségeihez kell igazodnia.
Az Önk. rendelet egyébiránt nem határozza meg, hogy a közszolgáltató milyen jogcím alapján biztosíthatja (illetve köteles biztosítani) a kukát. Az Önk. rendelet a legtöbb helyen a rendelkezésre bocsátás, biztosítás igéket használja, amelyből a használat jogcíme nem derül ki.
Az Önk. rendelet egy helyen említi a közszolgáltató tulajdonában álló kukákat, amikor a 24. § (1) bekezdésének 2/. pontjában kimondja, hogy azok szükség szerinti javításáról, cseréjéről és esetleges pótlásáról az ingatlantulajdonos bejelentése alapján a Közszolgáltató köteles gondoskodni. E rendelkezés megfelel a Ptk. általános szavatossági és kárviselési szabályainak, és azon kukákra állapít meg ilyen szabályokat, amely egyébként Közszolgáltató tulajdonában maradnak. E rendelkezésből azonban nem vonható le, hogy a Rendelet alkotójának azon szándéka, hogy a kukáknak minden esetben a Közszolgáltató tulajdonában kell maradniuk.
Ez következik az Önk. rendelet 20. § (3) bekezdésének a./ pontjából is, amely szerint a közszolgáltatási szerződésben rendelkezni kell a gyűjtőedények használatának jogcíméről. A panaszos álláspontja szerint amennyiben az Önk. rendelet felhatalmazása alapján a hulladékgyűjtő edényeket csak bérelni lehetne, nem lenne szükség a használat jogcíméről való rendelkezésnek – hiszen ennek a megoldásnak csak akkor van értelme, ha a használati jogviszony alapjaként a jogszabály többféle jogcímet is megenged.
Aránytalannak tartotta a beadványozó azt is, hogy a legkisebb kuka havi bérleti díja 1062,5 Ft, amelynek a kuka élettartamára (kb. 10 év) számított díja 127.500 Ft, amely összeg messze meghaladja a kuka előállítási költségét.

4. A közszolgáltatást igénybevevők alkotmányos jogainak érvényesülése tekintetében
A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.) 201. § szerint (1) A szerződéssel kikötött szolgáltatásért – ha a szerződésből vagy a körülményekből kifejezetten más nem következik – ellenszolgáltatás jár. (2) Ha a szolgáltatás és ellenszolgáltatás között anélkül, hogy az egyik felet az ajándékozás szándéka vezetné, a szerződés megkötésének időpontjában feltűnően nagy az értékkülönbség, a sérelmet szenvedő fél a szerződést megtámadhatja.
A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (Ötv.) 8. § (1) bekezdése alapján a települési önkormányzat feladata a helyi közszolgáltatások körében különösen: … a köztisztaság és településtisztaság biztosítása.
Az Ötv. 16. § (1) A képviselő-testület a törvény által nem szabályozott helyi társadalmi viszonyok rendezésére, továbbá törvény felhatalmazása alapján, annak végrehajtására önkormányzati rendeletet alkot.
A Hgt. 20. § és 21. §-a szerint az ingatlan tulajdonosa, birtokosa vagy használója (a továbbiakban tulajdonos) köteles az ingatlanán keletkező, az ideiglenes tárolásra szolgáló (közműpótló) létesítmények, berendezések ürítéséből származó, illetve közüzemi csatornahálózatba vagy más módon befogadóba vagy szennyvíztisztítóba nem vezetett települési folyékony hulladékot, valamint a települési szilárd hulladékot a külön jogszabályban előírtak szerint gyűjteni, továbbá az annak begyűjtésére feljogosított hulladékkezelőnek átadni. A települési önkormányzat kötelezően ellátandó közszolgáltatásként az ingatlantulajdonosoknál keletkező települési hulladék kezelésére hulladékkezelési közszolgáltatást szervez, és tart fenn. A törvény 23. §-a szerint a települési önkormányzat képviselő-testülete önkormányzati rendeletben állapítja meg az ingatlantulajdonost terhelő díjfizetési kötelezettséget, az alkalmazható díj legmagasabb mértékét, megfizetésének rendjét, az esetleges kedvezmények eseteit vagy a szolgáltatás ingyenességét.
Az 52/2000. (XII. 18.) AB határozatban a beadványtevő aggályosnak tartotta, hogy „a hulladék rendszeres gyűjtésébe bekapcsolt területen a szolgáltatási díjat abban az esetben is meg kell fizetni, ha az ingatlanok tulajdonosai, bérlői nem adnak ki hulladékot.” Az Alkotmánybíróság a hivatkozott határozatában felhívja a figyelmet, hogy „az Ör. kifogásolt szabálya azt célozza, hogy a nagyközség közigazgatási területén a hulladéktermelők aktív közreműködésének hiánya ne akadályozza a környezetvédelmi és közegészségügyi célok megvalósítását. A szervezett módon történő gondoskodás az egyetlen hatásos módja a hulladéktermelők, illetőleg a hulladék elszállításában, elhelyezésében érdekelt személyek és szervezetek önkényétől függő, rendezetlen hulladéklerakás megakadályozásának és az ebből fakadó súlyos környezeti és közegészségügyi veszélyhelyzetek megelőzésének, kiküszöbölésének. Az ingatlanok tulajdonosai, bérlői – életszerű megítélés szerint – szükségképpen bocsátanak ki olyan háztartási szemetet, amely a környezetet veszélyeztetheti. Aligha képzelhető el, hogy a háztartás körül keletkezett mindenfajta szemetet természetes úton, környezeti szennyezés elkerülésével semmisítenek meg. A környezetvédelmi és a közegészségügyi célok védelmére az Ör. főszabályként előírja az ingatlant ténylegesen használók szolgáltatási díjfizetési kötelezettségét.”
Összességében a vonatkozó jogszabályok szerint a díjfizetési kötelezettség alól nem mentesülhet az, aki a kötelező közszolgáltatást nem veszi igénybe. A jogalkotónak a jogszabályokkal egyértelműen az volt a célja, hogy azokon a településeken, ahol biztosított a hulladék elszállítása, a tulajdonosok kötelezően megfizessék a közszolgáltatás díját.
Általában elmondható, hogy a települési szilárd hulladékkal kapcsolatos hulladékkezelési helyi rendeletek a közszolgáltatás kötelező igénybevétele esetén klasszikus, mindkét fél által egyidejűleg aláírt szerződés megkötését nem írják elő, a felek közötti jogviszony már a Közszolgáltató – a szolgáltatás ellátására vonatkozó – rendelkezésre állásával létrejön.
Fentiekre tekintettel, a díjfizetési kötelezettséggel kapcsolatban alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülmény nem merült fel, a lakóingatlannal rendelkező panaszos – mivel mentességben nem részesül –, köteles hulladékszállítási díjat fizetni még akkor is, ha a közszolgáltatást nem veszi igénybe. 
A Hgt. 25. §-a kimondja, hogy a közszolgáltatás díját az elvégzett közszolgáltatással arányosan kell meghatározni, külön jogszabályban meghatározottak szerint figyelembe véve a következőket:
a) a közszolgáltatás jellege,
b) a kezelt hulladék mennyisége és minősége,
c) a közszolgáltatást működtető szolgáltató hatékony működéséhez szükséges folyamatos ráfordítások, ezen belül a szállítás, begyűjtés, a hasznosítás és az ártalmatlanítás költségei,
d) a közszolgáltatás fejleszthető fenntartásához szükséges költségek, ennek keretében különösen a szolgáltatás megkezdését megelőzően felmerülő, a szolgáltatás ellátásához szükséges beruházások költségei, ártalmatlanítás esetében a kezelő létesítmény bezárásának költségei, lerakó esetén a bezárást követő utógondozás és a harminc évig történő monitorozás költségei.
A közszolgáltatási díj meghatározható alapdíj (rendelkezésre állási díj) és ürítési díj összegeként is. Az alapdíj a kezelt hulladék mennyiségétől függetlenül felmerülő üzemeltetési költségek, az ürítési díj – az elvégzett közszolgáltatással arányosan – a kezelt hulladék mennyiségétől függő költségek fedezetére szolgál.
A települési hulladékkezelési közszolgáltatási díj megállapításának részletes szakmai szabályairól szóló 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 6. § (1) bekezdése szerint települési hulladék kezeléséért közszolgáltatási díjat kell fizetnie annak, aki a Hgt. 20. § (1) bekezdése szerint a települési hulladék gyűjtésére és a közszolgáltatónak való átadására kötelezett, kivéve, ha a Hgt. 23. § f./ pontja alapján az önkormányzat mentességet állapított meg, vagy a közszolgáltatás ingyenes.
Nem tagadhatja meg a közszolgáltatási díj megfizetését az, aki a települési hulladékkal kapcsolatos kötelezettségeit nem teljesíti, feltéve, hogy részére a közszolgáltató a közszolgáltatást felajánlja, illetve a közszolgáltatás teljesítésére rendelkezésre áll.
A települési szilárd hulladék begyűjtésére szolgáló zsáknak a közszolgáltatótól való megvásárlása egyidejűleg jelenti a hulladékmennyiség kezelési költségének megfizetését is.
Az Alkotmánybíróság számos határozatában foglalkozott a hulladékszállítási díj megállapításával. Így az 52/1998. (XI. 27.) AB határozatban kimondta, hogy az "igazi arányosságot az olyan tartalmú rendelkezés valósíthatja meg, amely a díjtétel megállapítását az elszállított szemét mennyiségéhez igazítja". A 12/2000. (III. 31.) AB határozatban az Alkotmánybíróság kifejtette, hogy "a jóhiszeműség és a tisztesség elvének való megfelelés Ptk.-beli szabálya erősíti azt az önkormányzatokkal szembeni követelményt, hogy amikor a szemétszállítási díj meghatározása során a díj összegét nem a tényleges szemétkibocsátáshoz és az elszállított szemét mennyiségéhez, hanem más mutatóhoz (pl. lakásban élő személyek száma, lakóegységek és más helyiségek száma, kiürített tartóedények száma, űrmérete stb.) kötik, fokozottan törekedjenek a szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűségének megvalósítására". (ABH 1998. 492, 495.). 
További lépésként kimondta az Alkotmánybíróság, hogy a „közületi díjmegállapítás (szemétszállításra használt edénytérfogat + gyűjtési gyakoriság) már alkalmas a szemét ténylegesen elszállított és ártalmatlanításra kerülő munkamennyiség, mint szolgáltatás, és az ehhez kapcsolódó díj, mint ellenszolgáltatás arányosságának megállapítására. A közületi szemétszállítási és ártalmatlanítási szolgáltatás díjfizetési kötelezettségének meghatározása, vagyis a szerződött űrtartalmú szeméttároló edénynek a gyűjtési gyakoriságon alapuló szolgáltatási díja okkal vélelmezhetően a szolgáltatás és az ellenszolgáltatás tényleges egyenértékűségének érvényesüléséhez vezet. (...) Mivel a tárolóedények űrtartalma és a szemétszállítás gyakorisága a kibocsátott szemét tényleges mennyiségét tükröző normaszámítási mód, az erre alapított szolgáltatási díj megállapítás tehát a szolgáltatás és az ellenszolgáltatás arányosságát tükrözi" (48/2000. (XII. 18.) AB határozat).
A közszolgáltatási díj megállapításának részletes szakmai szabályait a már korábban említett Korm. rendelet az alábbiak szerint határozza meg:
2. § (1) A közszolgáltatási díjat legalább egyéves díjfizetési időszakra kell meghatározni.
(2) A települési szilárd, illetve folyékony hulladék (a továbbiakban együtt: települési hulladék) kezelésére irányuló közszolgáltatás díját külön-külön kell meghatározni. A települési szilárd hulladék kezelésére irányuló közszolgáltatási díj egytényezős vagy kéttényezős díjként határozható meg.
(3) A közszolgáltatási díj számítására szolgáló kalkulációs séma vagy díjképlet alkalmazása esetén a kalkulációs sémát, illetve a díjképletet, továbbá a díjszámítás módszertanát és a díjképlet elemeit is részletesen meg kell határozni és közzé kell tenni.
3. § (1) A közszolgáltatási díjat úgy kell meghatározni, hogy
a) a közszolgáltatást működtető szolgáltató hatékony működéséhez szükséges folyamatos költségek és ráfordítások megtérülésének, valamint a közszolgáltatás fejleszthető fenntartásához szükséges költségek és ráfordítások fedezetének biztosítására alkalmas legyen, és
b) ösztönözzön a közszolgáltatás biztonságos és legkisebb költségű ellátására, a közszolgáltató kapacitásának hatékony kihasználására, valamint a hulladékkeletkezés csökkentésére és a hatékony hulladékgazdálkodásra.
(2) Az (1) bekezdés a) pontja szerinti költségnek és ráfordításnak minősül különösen
a) a hulladékbegyűjtés, -szállítás, -ártalmatlanítás, -hasznosítás gyakorlásához szükséges, a hulladékkezelő létesítménynek, eszköznek a közszolgáltatással kapcsolatos üzemeltetési költsége és ráfordítása, ideértve a fenntartással és karbantartással felmerülő költségeket és ráfordításokat is;
b) a közszolgáltatás körében működtetett létesítmények bezárásának, rekultivációjának, utógondozásának és a harminc évig történő monitorozásának a díjfizetési időszakra vetített költsége;
c) a számlázás és díjbeszedés költsége;
d) a környezetvédelmi kiadás és ráfordítás, különösen a környezetvédelmi hatósági eljárásért fizetett illeték vagy igazgatási szolgáltatási díj, a jogszabályon alapuló környezetvédelmi kötelezettségek teljesítése érdekében végzett beruházások, illetve mérések és vizsgálatok költsége;
e) az a) pont szerinti létesítmények, eszközök elhasználódásából eredő, azok felújítását, pótlását, korszerűsítését, bővítését, rekonstrukcióját szolgáló kiadások és ráfordítások.
(3) Közszolgáltatási díjcsökkentő tényezőként kell figyelembe venni a közszolgáltatás teljesítéséhez biztosított, a költségek ellentételezésére kapott költségvetési, illetőleg önkormányzati támogatást, a közszolgáltatás teljesítése folyamatában keletkező melléktermékek, így különösen a hulladéklerakó gáz, komposzt, valamint a szelektíven begyűjtött hulladékok hasznosításából vagy hasznosítás céljára történő átadásból származó bevételt.
(4) A (2) bekezdés b) pontja szerinti utógondozási és monitorozási költségek a közszolgáltatási díjban akkor érvényesíthetők, ha a közszolgáltató az utógondozás, illetve a monitorozás körébe tartozó feladatai ellátására tervet készít, amely alapján mennyiségarányosan megállapítja az ennek megvalósításához évente szükséges – a Központi Statisztikai Hivatal által közzétett – hivatalos fogyasztói árindex-alakulás alapján korrigált bevételt.
(5) Ha a közszolgáltatási díjat az önkormányzat az (1)-(4) bekezdés alapján számított díjnál alacsonyabb mértékben állapítja meg, a különbséget díjkompenzáció formájában köteles a közszolgáltatónak megtéríteni. Abban az esetben, ha az önkormányzat díjkedvezményt, mentességet, vagy ingyenességet állapít meg, a felmerülő költségeket a közszolgáltató számára az önkormányzat köteles megtéríteni.
4. § (1) A közszolgáltatási díjat az általános forgalmi adó nélkül számított egységnyi díjtételek alapján kell meghatározni.
(2) Az egységnyi díjtételek – elkülönítve – tartalmazzák:
a) a települési szilárd hulladék esetében a hulladék begyűjtésének, szállításának, szelektív gyűjtésének és az utógondozásra, illetve monitorozásra is kiterjedő ártalmatlanításának,
b) a települési folyékony hulladék esetében a hulladék begyűjtésének, szállításának és ártalmatlanításának, illetve nem szennyvíztisztítóban történő elhelyezés esetében az utógondozásra és a monitorozásra is kiterjedő költségeit.
5. § A közszolgáltató köteles a közszolgáltatási díj megállapítása érdekében díjkalkulációt készíteni. Ha a közszolgáltató a közszolgáltatás körébe tartozó tevékenység mellett más gazdasági tevékenységet is folytat, a költségtervben a költségek szigorú elkülönítésének módszerét is alkalmaznia kell.
A települési szilárd hulladékra vonatkozó közszolgáltatási díj egy vagy két tényezős megállapítása a Korm. rendelet 7-8. §-a szerint az alábbiak alapján történik: 
7. § (1) A települési szilárd hulladék kezelésére irányuló egytényezős közszolgáltatási díj esetében az egységnyi díjtételt a 3. § (2) bekezdésében meghatározott költségek és ráfordítások, valamint a várható szolgáltatási mennyiség hányadosaként kell megállapítani.
(2) Az (1) bekezdés szerinti várható szolgáltatási mennyiség a településen szolgáltatást igénybe vevők számának és a fajlagos hulladékmennyiségnek a szorzata. A fajlagos hulladékmennyiség meghatározása az 5. § szerinti díjkalkuláció része, amelyet az előző évi tényleges szolgáltatási mennyiség alapján kell számítani.
(3) A fizetendő közszolgáltatási díj az egységnyi díjtétel és a díjfizetési időszakban ürített hulladékmennyiség szorzata.
(4) Az ürített hulladékmennyiség az edényszám, az ürítési szám és a tömegben vagy térfogatban meghatározott hulladékmennyiség szorzata.
8. § (1) A települési szilárd hulladék kezelésére irányuló kéttényezős közszolgáltatási díj esetében az egységnyi díjtételt a 3. § (2) bekezdés a)-b) pontjában meghatározott költségek és ráfordítások, és a várható szolgáltatási mennyiség hányadosaként kell megállapítani.
(2) A fizetendő közszolgáltatási díj az egységnyi díjtételek alapján számított ürítési díj és alapdíj (rendelkezésre állási díj) összege.
(3) Az ürítési díj az egységnyi díjtétel és a díjfizetési időszakban ürített hulladékmennyiség szorzata. Az ürített hulladékmennyiséget a 7. § (4) bekezdése szerint kell meghatározni.
(4) Az alapdíj (rendelkezésre állási díj) a 3. § (2) bekezdés c)-e) pontja szerinti költségek éves összegének az ingatlanra számított része.
(5) Az alapdíj (rendelkezésre állási díj) legfeljebb a közszolgáltatási díjnak 40%-a lehet.
Összegezve, a közszolgáltató a hulladékszállítási díj megállapításánál nem egyértelmű jogszabályi felhatalmazás alapján kalkulálja a hulladékgyűjtő edények bérleti díját a közszolgáltatási díj végösszegébe, hiszen az Önk. rend. erre vonatkozó egyértelmű felhatalmazást, rendelkezést nem tartalmaz. Megállapítható továbbá, hogy a hulladékgyűjtő edények használatának jogcíme tekintetében sem egyértelmű a fővárosi szabályozás, hiszen bár a jogcím alapját a közszolgáltatási szerződés képezi, kötelező közszolgáltatás igénybevétele esetén, ahol a szolgáltató rendelkezésre állásával, írásos szerződés nélkül is létrejön a kontraktus, nehezen hivatkozhatunk a szerződési szabadságra, sokkal inkább szabályozatlan jogi környezetről és a közszolgáltatónak kiszolgáltatott állampolgárról kell beszélnünk.
 Mindezek alapján megállapítom, hogy az Önk. rendelet irányadó rendelkezései nem felelnek meg a jogbiztonság alkotmányos követelményének, hiszen ezek a jogszabályi előírások nem egyértelműek, működésüket tekintve nem kiszámíthatóak, illetve előreláthatóak a norma címzettjei számára, így visszásságot idéznek elő a vizsgált alkotmányos joggal összefüggésben. 
Megállapítható továbbá az is hogy a közszolgáltatónak a jelenlegi hiányos jogi szabályozás mellett folytatott gyakorlata, melynek során a hulladékgyűjtő edények bérleti díját automatikusan a közszolgáltatási díj elemeként alkalmazza, a használat jogcíme tekintetében bizonytalan jogviszonyt teremt, amivel a jogállamiság elvének, az abból fakadó jogbiztonság követelményének, és a tisztességes eljáráshoz való jognak a sérelmét idézi elő és tartja fenn.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása és jövőbeni megelőzése, érdekében az Obtv. 25.§-a alapján felkérem Budapest Főváros főpolgármesterét, vizsgálja meg a jogi szabályozás kiegészítésének lehetőségét olyan rendelkezésekkel, amely révén egyértelmű, kiszámítható, a Hgt. és a Korm. rendelet vonatkozó szabályainak, illetve a jogbiztonság elvének minden tekintetben megfelelő szabályozást alkothat a Fővárosi Közgyűlés. 

Budapest, 2010. november 30.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.