Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának 
Jelentése
az AJB-3352/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Tóth Lívia
Az eljárás megindulása
A panaszos beadvánnyal fordult hozzám hozzátartozójának, a váci Jávorszky Ödön Kórház Pszichiátriai Osztályán (a továbbiakban: Kórház) történt ellátásával kapcsolatban.
Tekintettel arra, hogy a panaszban foglaltakkal összefüggésben alkotmányos alapjogokkal összefüggő visszásság gyanúja merült fel, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot rendeltem el, melynek eredményes befejezése érdekében tájékoztatást kértem a Kórház főigazgatójától.

Érintett alkotmányos jogok
– A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.” [Alkotmány 2. § (1) bekezdés]
– Az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.” [Alkotmány 8. § (1) bek.]
– Az élethez és emberi méltósághoz való jog: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.” [Alkotmány 54. § (1) bekezdés]

Alkalmazott jogszabályok
– 1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről (Eütv.)
– 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet a pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól

A megállapított tényállás
A panaszos hozzátartozóját (a továbbiakban: beteg) 2010. április 4-22-ig tartóan kezelték a váci Jávorszky Kórház Pszichiátriai Osztályán. A panaszos kifogásolta az épület állapotát, az ápoltak ruháinak tisztaságát. Sérelmezte, hogy tudomása szerint az elmúlt hónapban fertőző megbetegedések miatt „zárolták” az osztályt, ám erről semmilyen tájékoztatást nem adtak. Előadta, hogy tapasztalatai szerint az ápolók nem törődnek a betegekkel, durvák.
A beteg asztmás, a panaszos elmondása szerint „beérkezésekor elvették a gyógyszerét, és amikor kérte, megtagadták tőle, majd amikor megpróbálta elvenni, nekiestek, s mivel agressziónak vették, lekötözték (!) és bealtatózták”. Az ápolók semmilyen felvilágosítással nem szolgáltak állapotáról, az orvos az ígért időpontokban nem volt elérhető, egyébként a beteget napközben benyugtatózták, emiatt egész nap kábult volt, éjszaka pedig nem tudott aludni. 
A panaszos előadta, hogy a beteg beleegyezését nagykorúsága ellenére semmiben nem kérték, jogairól nem tájékoztatták, a betegjogi képviselő a szülőknek csak annyit mondott, hogy várjanak türelemmel.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
Az Obtv. a közszolgáltatást végző szerv fogalmát nem határozza meg, hanem az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok az egészségügyi közszolgáltatásokat végző szervekre úgy tekintenek, mint amelyek vizsgálatára a hatáskörük kiterjed. Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény 1. § (2) bekezdésének b) pontja értelmében „egészségügyi közszolgáltatás: a részben vagy egészben a központi költségvetés és az Egészségbiztosítási Alap terhére finanszírozott egészségügyi szolgáltatás”. A fent hivatkozott rendelkezéseknek megfelelően, a vizsgálattal érintett váci Jávorszky Ödön Kórházat közszolgáltatást végző szervnek tekintem.

II. Alkotmányos jogok tekintetében
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. A jogállamnak pedig nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság 9/1992. (I. 30.) AB határozata értelmében a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Amint azt már az OBH 9960/1997. számú jelentés is hangsúlyozta, „az országgyűlési biztosok állandó – az Alkotmánybíróság álláspontjával megegyező – gyakorlata, hogy az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményét olyan alkotmányos alapértéknek tekintik, amely minden jogalkalmazót kötelez”.
Az Alkotmánybíróság az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségének koncepcióját a 64/1991. (XII. 17.) AB határozatában fogalmazta meg, kifejtve, hogy az Alkotmány 8. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok tiszteletben tartására és védelmére vonatkozó állami kötelezettség nem merül ki abban, hogy az államnak tartózkodnia kell a jogok megsértésétől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről. Az államnak tehát nemcsak az egyes alanyi alapjogok biztosítása a feladata, hanem – a többi alapjoggal meg lévő összefüggést értékelve – az azokkal kapcsolatos értékek és élethelyzetek önmagukban való védelme is.
Az Alkotmány 54. § (1) bekezdése alapján a Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. Az emberi méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit. (64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991,)
Az alkotmánybírósági gyakorlat kiemeli, hogy az emberi méltósághoz való jog az ún. általános személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinthető. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható. A modern alkotmányokban, illetve alkotmánybírósági gyakorlatban „a személyiség szabad kibontakozásához való jog”, „az önrendelkezés szabadságához való jog”, „általános cselekvési szabadság”, továbbá „a magánszférához való jog” elnevezésekkel szerepel. Az általános személyiségi jognak fontos elemét képezi az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog, amely – mint az összes ún. különös személyiségi jog – elsősorban az egyén autonómiáját, döntési és cselekvési szabadságát védi. Az Alkotmánybíróság felfogásában a személyi szabadság az egyén olyan autonómiáját jelenti, amely feltételezi a teljes akarati és cselekvési szabadságot a jog keretei között. A személyi szabadság joga mindenkivel szemben érvényesülő jog, amely minden embert megillet, ugyanakkor nem részesül abszolút védelemben, mivel törvényben meghatározott esetekben korlátozható. (Vö. 8/1990. (IV. 23.) AB határozat, 56/1994. (XI. 10.) AB határozat, 65/2003. (XII. 18.) AB határozat, 96/2008. (VII. 3.) AB határozat.)
Az Alkotmány külön nem nevesíti a betegjogokat, de az emberi méltósághoz való jogból, és az önrendelkezési jogból levezethetőek. Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény betegjogi katalógusa nevesíti – többek között – a beteg emberi méltósághoz való jogát, tájékoztatásához való jogát, és önrendelkezési jogát.
Ezen jogok maradéktalan érvényesülését segíti elő az Eütv. X. fejezete, amely – szem előtt tartva, hogy „a pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során – helyzetére való tekintettel – fokozott védelemben kell részesíteni” – speciális szabályokat megállapítva rendelkezik a pszichiátriai betegek gyógyításáról és gondozásáról. (Eütv. 189. § (1) bek.)

III. A konkrét esettel összefüggő megállapítások
A vizsgálat során a Kórház főigazgatója rendelkezésemre bocsájtotta a beteg kezelőorvosának és az osztályvezető főorvosnak az esettel kapcsolatos jelentését, továbbá a korlátozó intézkedésekkel kapcsolatban kért dokumentációt.
A bekért iratokból megállapíthatóan, a beteget 2010. április 4-én, pszichiátriai konzíliumot követően vették fel a Pszichiátriai Osztályra, miután kezelőorvosa az állapotát közvetlenül veszélyeztetőnek ítélte. A felvételre rendőrségi intézkedés keretében került sor, a beteget a vasúti sínekről szállították el, szuicid szándékát fenntartotta. Az orvos felajánlotta számára az önkéntes kezelés lehetőségét, amit a beteg el is fogadott, de később a belegyező nyilatkozat megtételét megtagadta. Ezt követően az orvos tájékoztatta őt arról, hogy ebben az esetben bírói szemlére kell jelentenie, és igazságügyi elmeszakértőnek kell megvizsgálnia, akinek a véleménye alapján a bíróság dönti el, hogy a továbbiakban kötelezik-e vagy sem a kezelésre.
A Váci Városi Bíróság 2010. április 6-i végzésével elrendelte a beteg határozatlan idejű kötelező gyógykezelését azzal, hogy a kezelés szükségességét a bíróság 30 naponként felülvizsgálja. Tekintettel arra, hogy a bíróság az Obtv. 29. §-a értelmében nem minősül az országgyűlési biztos által vizsgálható hatóságnak, azért a bíróság döntéseit nincs lehetőségem vizsgálni.
Az Eütv. 199. § (2) bekezdése értelmében a beteg felvételét követően a pszichiátriai intézet vezetője 24 órán belül, a bíróság értesítésével kezdeményezi a beszállítás indokoltságának megállapítását és a kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését. Az egészségügyi dokumentáció tanúsága szerint a pszichiátriai gyógykezelés bíróság általi elrendelésének kezdeményezését az osztályvezető főorvos 2010. április 6-án, a beteg elutasító magatartásától számított 2 nap elteltével tette meg.
Az egészségügyi dokumentációból megállapítottam azt is, hogy miután a beteg édesanyja bevitte az asztma kezelésére kapott gyógyszereket, a nővér a beteget részletesen tájékoztatta arról, hogy a pszichiátriai akut osztályon a páciens – tekintettel a többi betegre is – nem tarthat magánál semmiféle gyógyszert. Ezt követően a beteg indulatossá vált, fenyegetően lépett fel, kezet emelt az egyik ápolóra, és körülbelül negyed órás dulakodás után szükség volt korlátozó intézkedésre – fizikai rögzítésre –, és a szükség esetén felírt gyógyszer beadására.
A pszichiátriai beteg veszélyeztető, illetve közvetlen veszélyeztető magatartásának megállapítása orvos szakmai kérdés, ezért annak vizsgálatára szintén nincs jogi lehetőségem.
A kapott tájékoztatás szerint a korlátozó intézkedés dokumentálásához szükséges adatlapot kitöltötték, az osztályvezető főorvos aláírta, iktatták, és a betegjogi képviselőhöz is eljuttatták a legelső munkanap során. A mellékelt dokumentációból azonban az derül ki, hogy a rögzítésre 2010. április 4-én (vasárnap) 18:30 és 23:00 között került sor, a betegjogi képviselőt (valamint a felelős vezetőt) azonban csak április 6-án (kedden) értesítették az intézkedésről. Az Eütv 194. § (1) bekezdése értelmében a korlátozások elrendeléséről a betegjogi képviselőt haladéktalanul értesíteni kell.
Ebből következően megállapítom, hogy az Eütv. – már idézett – 194. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezés sérült, mivel a személyes szabadság korlátozásának elrendeléséről a betegjogi képviselőt nem értesítették haladéktalanul. 
A főigazgató levelében hangsúlyozta, hogy az ápolók semmilyen felvilágosítást nem adhatnak a betegek állapotáról a hozzátartozóknak sem telefonon, sem személyesen. Az osztályon a kezelés idején fennálló calici fertőzéssel és az ezzel összefüggő látogatási tilalommal kapcsolatban mind a beteget, mind a többi pácienst informálták.
A kapott tájékoztatás kitért arra is, hogy a beteg 18 napos kezelése során – a heti három alkalommal tartott nagyviziten túl – 12 orvos-beteg találkozó történt, továbbá pszichológus vizsgálta őt, önkéntes művészetterápiás–, valamint a hétfő reggeli nagycsoportos foglalkozásokon vett részt. A hozzátartozókkal való személyes kapcsolattartást, a vírusfertőzés idején kívül, mindvégig biztosították. A kezelés során történő gyógyszeres kezelés a szakmai protokollok szerint történt, az OGYI által előírt maximális gyógyszeradagok túllépése nélkül (a beteg nem kérte a dokumentációjába való betekintést).
Az ügy vizsgálata során megállapítottam, hogy a Kórház nem rendelkezik a pszichiátriai betegeket érintő korlátozó intézkedésekről szóló szabályzattal. Ez irányú kérdésemre a főigazgató azt a választ adta, hogy a Pszichiátriai Osztályon dolgozók „a 60/2004. (VII.6.) ESzCsM rendelet alapján járnak el ilyen esetben, mely jogszabállyal kapcsolatos oktatás az osztályon megtörtént”.
Az ESzCsM rendelet 5. § (5)-(6) bekezdései előírják, hogy a pszichiátriai intézet részletes eljárásrendet alakít ki a korlátozó intézkedések elrendelésének és alkalmazásának szabályairól, amelyben önmagára nézve a hatályos jogszabályokban foglaltaknál szigorúbb szabályokat is megállapíthat.
Az eljárásrendnek tartalmaznia kell az intézmény munkarendjét figyelembe véve a korlátozó intézkedések elrendelésének szabályait; a korlátozó intézkedések egyes formáinak maximális időtartamát; a korlátozó intézkedések egyes formái mellé rendelt megfigyelés szabályait; a korlátozás feloldásának szabályait; a korlátozó intézkedésekkel kapcsolatos értesítési jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat; a panaszjog gyakorlásának részletes szabályait. A dokumentumot a pszichiátriai beteg, valamint törvényes és meghatalmazott képviselője, illetve az intézmény dolgozói számára jól látható módon ki kell függeszteni.
Fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy a személyes szabadság korlátozására irányuló intézkedések jogszabályban meghatározott alkalmazásának és dokumentálásának, az intézményi szabályzat megalkotásának célja, hogy ezen jelentős alapjog-korlátozásra csak megfelelő garanciák mellett kerülhessen sor.
Mindebből következően megállapítom, hogy a pszichiátriai betegekre vonatkozó korlátozó intézkedésekről szóló szabályzat hiánya a jogbiztonság követelményével, a betegek emberi méltóságához és tájékoztatáshoz való alkotmányos jogával összefüggésben visszásságot okoz.

Intézkedéseim
A feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeli elkerülése érdekében az Obtv 21. § (1) bekezdése alapján felkérem a Jávorszky Ödön Városi Kórház főigazgatóját, hogy
– haladéktalanul intézkedjék a pszichiátriai betegekkel kapcsolatos korlátozó intézkedésekről szóló kórházi szabályzat megalkotásáról;
– a jövőben a Kórház, a pszichiátriai betegellátás során, az irányadó jogszabályi előírások figyelembevételével járjon el, különös figyelemmel a tájékoztatáshoz való jog érvényesítésére, maradéktalanul eleget téve a személyes szabadság korlátozásával kapcsolatos dokumentációs és értesítési kötelezettségeinek.

Budapest, 2010. december 7.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.