Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának 
Jelentése
az AJB-3095/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Fogarassy Edit
Az eljárás megindulása
A Budapesti Fegyház és Börtönben fogva tartott – 2010. március 26-án a Péterfy Sándor utcai Kórházban elhunyt – elítélt édesanyja, illetve az ügyvédje sérelmezte, hogy az elítélt március 23-i kórházba szállításáról, életveszélyes állapotáról az édesanyát nem értesítették, csak a fia halálát követően, március 26-án hívták fel telefonon. Az édesanya csupán a bv. intézet parancsnokának április 1-jénkelt leveléből értesült arról, hogy a fia holttestét a SOTE Igazságügyi Orvostani Intézetébe szállították, ahol a holttestet megtekintheti. A panaszos sérelmezte, hogy a fia tudomása szerint kéz-, láb- és derékbilincsben feküdt a kórházban. Kifogásolta azt is, hogy a fiát a bv. intézetben nem részesítették megfelelő orvosi ellátásban.
A panaszos sérelmezte továbbá, hogy a kórház ügyeletes orvosa nem mondta meg neki, hogy a fia holttestét hova szállították, és hol tekintheti meg. 
Kifogásolta végül, hogy nem kapott semmilyen tájékoztatást arról, indult-e eljárás a rendkívüli haláleset kivizsgálása ügyében. 
Az ügyben alkotmányos jogokat érintő visszásság gyanúja miatt – az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdésében foglalt jogkörömben eljárva – vizsgálatot rendeltem el, melynek keretében megkerestem a büntetés-végrehajtás országos parancsnokát, a Péterfy Sándor utcai kórház főigazgatóját és a budapesti rendőrfőkapitányt.

Érintett alkotmányos jogok
A jogállamiság, jogbiztonság elvéből levezethető tisztességes eljáráshoz való jog: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.” (Alkotmány 2. § (1) bekezdés)
A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az Alkotmány 57. § (1) bekezdésébe foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog. Az Alkotmánybíróság szerint a tisztességes eljárás olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. A tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye.1 Olyan jogalkalmazói eljárást foglal magában, amely a materiális jogállam értékrendjének megfelelően, a demokratikus alkotmányfejlődés során kikristályosodott alapelvek és szabályok alapján zajlik.
Az emberi méltósághoz való jog, valamint az abból levezethető magánszférához való jog és a kegyeleti jog: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.” (Alkotmány 54. § (1) bekezdés)
Az Alkotmánybíróság az emberi méltósághoz való jogot önmagában az ún. „általános személyiségi jog” egyik megfogalmazásának tekinti, mely további részjogosítványokat is magában foglal: önrendelkezési jog, általános cselekvési szabadság, magánszférához való jog, a személyiség szabad kibontakoztatásának joga, önazonossághoz való jog, kegyeleti jog, névjog. 
Az általános személyiségi jog “anyajog”, olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható.2
Önrendelkezési jog
A „magánszférához való jogot” az Alkotmány konkrét, szubjektív alapjogként nem nevezi meg, de a magánélet szabadságához való jog kétségkívül az egyén autonómiájának védelmére szolgáló olyan alapjog, amely az ember veleszületett méltóságából ered, amelynek tehát az általános személyiségi jog – az emberi méltósághoz való jog – szubszidiárius alapjoga.3
A kegyeleti jog az emberi méltósághoz való joghoz kapcsolódik. Az elhunyt jogalanyisága megszűnik, de teljesen nem enyészik el: maga a halál ténye ugyanis nem járhat azzal, hogy az elhunyt emlékét, a holttestet, vagy a síremléket ne illetné meg semmiféle jogi védelem. Az elhunyt személy ugyanakkor értelemszerűen nem képes saját „jogai” védelmére, így a kegyeleti jog a hozzátartozók által a halottról őrzött és védett személyiségkép megsértésével szemben biztosít védelmet, a hozzátartozó „személyiségi jogát” védi.4
Az egészségügyről szóló törvény – az Alkotmány 54. § (1) bekezdésébe foglalt emberi méltósághoz való jogot érvényre juttató – garanciális rendelkezéseket tartalmaz a betegek önrendelkezési joga tekintetében. A betegek önrendelkezési jogához tartozik – többek között – az egészségügyi beavatkozásokba való beleegyezés és az ellátás visszautasításának joga is. A törvényben meghatározott kivételektől eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének egyben feltétele is – megfelelő tájékoztatás után – a beteg beleegyezése.5

Megállapított tényállás
A rendelkezésemre álló dokumentumok alapján az alábbi tényállást állapítottam meg: 
A panaszos 1973-as születésű fiát 2009. szeptember 9-én fogadták be a Veszprém Megyei Bv. Intézetbe, majd október 12-én átszállították a Budapesti Fegyház és Börtönbe. Orvosi befogadását követően, október 14-én idült obstruktív tüdőbetegséget (COPD) diagnosztizáltak, melyre gyógyszert írtak fel. 2010. január 27-én a Bv. Központi Kórházában – a fogvatartott korábbi hererákbetegsége miatt – hasi ultrahangot végeztek, de nem találtak áttétre utaló jelet. Március 1-jei orvosi vizsgálatán jelezte, hogy jobb oldalon nagyon fáj a feje, ha lehajol, a homlokában nyomást érez. Az orvos felső légúti fertőzést állapított meg és három napig napi kétszer egy kalmopyrint írt fel. Március 9-én a szeme fölé húzódó fejfájás miatt szintén napi kétszer egy kalmopyrint kapott. Március 16-án testszerte megjelent csalánkiütésekre öt napig napi kétszer egy cetirizint írt fel az orvos. A fogvatartott március 17-én és 19-én is azt írta az édesanyjának levélben, hogy jól van.
Március 23-án délben a felügyelet küldte le az orvoshoz, aki megállapította, hogy a fogvatartott pszichomotorosan meglassult, térben, időben nem orientált. Ezt a gyógyszerek káros hatásának tudta be, és pihenést javasolt. Az orvosi feljegyzésben nem, az intézetparancsnoknak a bv. országos parancsnokához tett, március 28-i jelentésében viszont szerepel, hogy a fogvatartott elmondása szerint kb. öt szem sárga színű, valószínűleg frontin tablettát vett be. A fogvatartási ügyek osztályvezetője fokozott megfigyelését rendelte el, és a zárkatársait is eligazította.
Aznap 17.05-kor a fogvatartottat társai hozták le hordágyon az ápolóhoz, aki megállapította, hogy térben és időben zavart, pupillái tágak, vizeletét beeresztette, felállni nem bír. Az ügyeletes orvos utasítására mentőt hívott: a beteget 19.10-kor a Péterfy Sándor Utcai Kórházba szállították, ahol – egy biztonsági felügyelő őrzése mellett – 21.00-kor felvették a Toxikológiai Osztályára.
A kórház kérésére a bv. intézet március 24-én reggel biztosította a fogvatartott egészségügyi dokumentációját. Mivel az elsődleges vizsgálatok a mérgezés gyanúját nem támasztották alá, a kezelőorvos MRI vizsgálatot rendelt el. Március 25-én a fogvatartottat intenzív osztályra helyezték, fertőző agyvelőgyulladás gyanúja is felmerült, majd megállapították, hogy a betegnél agyi trombózis alakult ki, ezért szükségessé vált az altatása.
A bv. intézet egészségügyi osztályvezetőjének jelentése alapján az intézetparancsnok úgy döntött, hogy a fogvatartott közeli hozzátartozóját másnap reggel értesítsék az elítélt civil kórházba való kiszállításáról. A parancsnok-helyettes március 26-án a reggeli eligazításon utasította a fogvatartási ügyek osztályvezető-helyettesét, hogy vegye fel a kapcsolatot a fogvatartott szüleivel és szervezze meg egy esetleges soron kívüli látogatás lebonyolítását. Miután a fogvatartott 9 órakor a kórházban elhunyt, erre már nem került sor.
Az intézet biztonsági tisztjét 9.10-kor értesítette a kórház a halálesetről. Ezt követően az intézet tájékoztatta a VII. kerületi Rendőrkapitányságot, a bv. ügyészt, a Haláleseti Bizottságot, a BVOP-t, a BVOP-n tartózkodó intézetparancsnokot, majd fél 11-kor a panaszost. A rendőrség helyszínelői időközben a kórházba érkeztek, és 11 órakor a fogvatartott holttestét beszállították a SOTE I. Igazságügyi és Biztosítás-orvostani Intézetbe. Fél 12-kor az intézet parancsnokhelyettese és az osztályvezető-helyettes fogadták az intézetben a panaszost, aki ezt követően a kórházba ment.
A panaszos előadta, hogy a fiával március 22-én reggel beszélt utoljára telefonon, akkor már rosszullétről, szédülésről panaszkodott. A fiának írt levelei a bv. intézetből március 22-i illetve 23-i felülbélyegzéssel, „Elköltözött” jelzéssel érkeztek vissza (a borítékokat csatolta). Nagyon aggódott a fia egészségi állapota miatt, ezért március 26-án reggel betelefonált az intézetbe, de azzal utasították vissza, hogy nem tudják ellenőrizni, valóban ő-e az édesanya. Később mégis sikerült felhívniuk, mikor a fia halálát közölték vele. 
A kórházban az ügyeletes orvos csupán arról tájékoztatta, hogy a fia elhunyt. Elmondta, hogy a fián különböző vizsgálatokat végeztek, de a feltételezett diagnózisról, illetve a halál okáról nem adhat felvilágosítást. A panaszos sérelmezte, hogy a fiát nem azonosíthatta, a holttestét nem tekinthette meg. 
A panaszos ügyvédje március 26-án reggel faxot küldött a bv. intézetbe, melyben az édesanya aggodalmát, illetve kérdéseit fogalmazta meg. A fogvatartott halála és a panaszossal való személyes találkozás miatt a levélre csak március 31-én válaszoltak. Az intézetparancsnok tájékoztatása szerint a fogvatartott március 23-i kórházba szállításáig a beérkező postai küldeményeket átadták a részére, az azt követően érkezett leveleket és egy nagyobb összegű pénzutalást iktattak (a pénzküldemény a fogvatartott letéti számláján rendelkezésre áll). Az általános szabály szerint – a személyes adatok védelme és az esetleges visszaélések elkerülése érdekében – telefonon nem adnak felvilágosítást a fogvatartottakról, csak írásban. 
Április 1-jén az intézetparancsnok írásban tájékoztatta a panaszos ügyvédjét arról, hogy a fogvatartott halálának körülményeiről nem áll rendelkezésükre semmilyen információ. Az orvosok azt feltételezik, hogy agyi trombózis okozhatta a halálát, de ezt pontosan csak a boncolást követően lehet megállapítani. A holttestet a kórházból elszállították az Igazságügyi Orvostani Intézetbe, ahol március 31-én megtörtént a boncolás. Az édesanya a főboncmester közreműködésével tekintheti meg a fia holttestét. A temetéshez a bv. ügyész engedélye szükséges. Ugyancsak az ügyészi engedély megadását követően, a hagyatéki tárgyalás után lesz lehetőség arra, hogy az elhunyt ruházatát, személyes tárgyait, pénzét a hozzátartozó átvehesse a bv. intézetben. Az orvosi ellátásról készült szakmai feljegyzéseket – írásos megkeresést követően – április 6-án megküldték az ügyvédnek. 
A panaszos, illetve az ügyvédje többször fordultak a bv. országos parancsnokához is, aki a szükséges intézkedéseket megtette.
A panaszos fiának megbilincselésére, valamint a fogvatartottak életveszélyes állapota esetén a hozzátartozók értesítésének, illetve rendkívüli látogatásának lehetőségére vonatkozó megkeresésem alapján a büntetés-végrehajtás országos parancsnoka tájékoztatást kért a bv. intézet parancsnokától. Az intézetparancsnok álláspontja szerint külkórházba helyezés esetén alapvető biztonsági intézkedés a fogvatartott kéz- illetve lábbilinccsel, bilincsrögzítő övvel, valamint vezetőszárral való ellátása. Tekintettel arra, hogy a fogvatartott kórházba kerülése esetén még a gyógyszermérgezés gyanúja állt fenn, szállítása során – bűncselekményére, szabadulási idejére és fizikai adottságaira tekintettel, a vonatkozó OP intézkedésnek megfelelően – kézbilincset, lábbilincset, bilincsrögzítő övet, illetve vezetőszárat viselt. A kórházi elhelyezést követően állapotára tekintettel a bilincsrögzítő övet és a vezetőszárat levették.
A fogvatartottak életveszélyes állapota esetén nem áll fenn a hozzátartozók értesítésére vagy rendkívüli látogatás biztosítására vonatkozó jogszabályi kötelezettség, ettől függetlenül az intézet parancsnoka egyedi elbírálás alapján engedélyezheti a beteg meglátogatását.
Az országos parancsnok arról tájékoztatott, hogy a panaszos és jogi képviselője beadványait minden esetben kivizsgálták és megválaszolták. A személyi állomány tagjai a szolgálati feladatukat maradéktalanul végrehajtották. A Budapesti Fegyház és Börtön eleget tett minden kötelezettségének, az ügyben törvényesen, empatikusan és tapintatosan járt el, a már birtokában levő információkról a tájékoztatást megadta. 
A kórház főigazgatója arról tájékoztatott, hogy a fogvatartottat a kórházban fegyőr őrizte, bilincsben volt. Állapotának romlása miatt a Toxikológiai Osztályról az Intenzív Osztályra került, ahol a keringése összeomlott. Az ügyeletes orvos valóban nem tudta megmondani a panaszosnak, hogy hol találja a fia holttestét, mert [szerinte] a bv. intézet intézkedett a boncolásra szállításáról. 
Tájékoztatott arról is, hogy a panaszos feljelentése alapján a Kaposvári Katonai Ügyészség nyomozást rendelt el halált okozó foglalkozás körében elkövetett gondatlan veszélyeztetés vétségének gyanúja miatt.
A BRFK Hivatalának vezetője 2010 júniusában, illetve a budapesti rendőrfőkapitány 2011 márciusában megküldte a rendkívüli halálesettel kapcsolatban folytatott eljárás iratait.
A helyszíni halottszemlét a BRFK Bűnügyi Szervek Bűnügyi Technikai Osztálya végezte, és az eljáró rendőrök intézkedtek a holttestnek a SOTE Igazságügyi és Biztosítás-orvostani Intézetébe (a továbbiakban: Orvostani Intézet). A rendőrorvos javasolta a hatósági boncolását, szövettani vizsgálattal kiegészítve.
A BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság Rendkívüli Haláleseti Osztálya az ügyben 2010. március 26-án közigazgatási eljárást indított, melynek keretében március 29-én hatósági boncolást rendelt el.6 A boncolás elvégzésére 15 napos határidőt adott. A holttest boncolását a SOTE Orvostani Intézetében március 31-én megkezdték, azonban – miután a mellkas megnyitásakor igen nagymennyiségű mellűri folyadékot, illetve alvadékos vért találtak, mellyel kapcsolatban a rendelkezésükre bocsátott kórlefolyás információkat nem tartalmazott – félbeszakították, és igazságügyi boncolás elrendelését javasolták, valamint kérték a teljes orvosi dokumentáció megküldését. Az eljárásba társszakértőt vontak be.
A hatóság április 1-jén kelt végzésben – két orvosszakértő megbízásával, az eljárás során keletkezett iratok rendelkezésre bocsátása mellett – elrendelte az igazságügyi orvosszakértői boncolást. A szakértői vélemény megküldésére 15 napos határidőt állapítottak meg. Április 6-án kelt levélben értesítették a panaszost az eljárás hivatalbóli megindításáról és határidejéről. 7
Az Orvostani Intézet szakértőinek előzetes szakértői véleménye április 12-én készült, és 22-én érkezett meg a hatósághoz. Az előzetes vélemény szerint az áttekintett orvosi dokumentációban nem találtak olyan adatot, amely a mellkasi folyadékgyülemmel (masszívan) foglalkozna, illetve ennek elhárítására vonatkozóan sem volt adat. Amennyiben nem áll rendelkezésre több orvosi dokumentáció, az a kérdés, hogy miért nem távolították el az észlelt mellkasi folyadékot, szakértő előtti meghallgatás során tisztázható.
Az V. kerületi Rendőrkapitányság az iratokat 2010. április 28-án – hatáskör hiánya miatt – áttette a BRFK Bűnügyi Főosztály Életvédelmi Osztály Szakfelügyeleti és Közigazgatási Alosztály Rendkívüli Haláleseti Csoportjához, ugyanis mivel a halál az egészségügyi ellátás során következett be, és az egészségügyi dolgozó foglalkozási szabályszegése merült fel, az eljárás már a főkapitányság hatáskörébe tartozott.8 A panaszost az áttételről aznap tájékoztatták, a BRFK Életvédelmi Osztályának vezetője pedig május 5-én értesítette az eljárás folytatásáról. A panaszost – kérelmére – május 7-én tájékoztatták arról, hogy a temetési engedély kiadására a Fővárosi Főügyészség jogosult. Május 12-én a Budapesti Fegyház és Börtön parancsnokától, május 28-án pedig a kórház igazgatójától az elhunyt teljes orvosi dokumentációjának megküldését kérték.9
A szakértők május 14-én végezték el a kórszövettani vizsgálatot, melynek eredménye május 31-én érkezett meg a BRFK-hoz. A végleges vélemény elkészítéséhez a hatóság június 10-én megküldte a szakértőnek a panaszos ügyvédje által feltett további kérdéseket. 
A BRFK-n május 26-án tanúként hallgatták meg a Péterfy Sándor utcai kórház belgyógyász orvosát, május 27-én a panaszost, június 22-én a bv. intézetbe kihívott mentőorvost, június 24-én a kórház osztályos orvosát, augusztus 26-án a bv. intézetben a fogvatartottat 2010 márciusában kezelő orvost, szeptember 20-án, majd november 24-én az elhunyt kórházi kezelőorvosait.
A szakértők 2010. július 17-én készítették el „végleges” véleményüket, mely szerint a BRFK megküldte intézetükbe az elhunyt gyógykezelésével kapcsolatos egészségügyi dokumentációt, a kórházban keletkezett iratokat kivéve. A bv. intézetben készült orvosi dokumentációt áttekintve a halállal esetlegesen kapcsolatba hozható adatot nem találtak, abból egyedül a március 23-i ápolói ellátást emelték ki. Kifejtették, hogy az előzetes véleményben felmerülő kérdésre a megküldött orvosi dokumentáció nem ad választ, ezért továbbra is kérdéses, hogy a mellűri folyadékgyülem eltávolítására miért nem került sor.10
A BRFK augusztus 12-én megküldte a keletkezett tanúmeghallgatási jegyzőkönyveket, a kórházi dokumentációt, a bv. intézeti dokumentációt és a mentőszolgálat esetlapját, valamint a szakvélemény kiegészítése érdekében további kérdéseket tett fel. Ezt követően 2011. február 24-én hívták fel a szakértőt – eljárási bírság terhe mellett – a végleges vélemény soron kívüli (de legkésőbb március 7-ig történő) előterjesztésére.
A BRFK-tól kapott tájékoztatás szerint az eljárás 2011. április közepéig nem zárult le, tanúmeghallgatás keretében további kérdések tisztázására van szükség.
A panaszos ügyvédjének feljelentése alapján a Kaposvári Katonai Ügyészség a Budapesti Fegyház és Börtön állományába tartozó ismeretlen személlyel szemben – foglalkozás körében elkövetett, halált okozó gondatlan veszélyeztetés gyanúja miatt – nyomozást rendelt el.
A büntetőeljárásban az ügyészség az Igazságügyi Orvosszakértői Kutató Intézetek Kaposvári Intézetét rendelte ki, melynek szakértője 2010. november 2-án kelt részletes szakvéleményében megállapította, hogy a bv. intézetben a fogvatartottat március 23-án délben ellátó orvos megszegte a szakmai szabályokat, amikor gyógyszerek mellékhatásának tulajdonított panaszai miatt nem utalta azonnal kórházba a beteget. Mivel azonban a kórházi kivizsgálás a gyógyszermérgezés lehetőségét nem igazolta, és a beteg a tünetek jelentkezését követően majdnem hatvan órával hunyt el, a halállal okozati összefüggésben álló mulasztás orvosszakértői szempontból nem állapítható meg. Rögzítette azt is, hogy a kórházban végzett diagnosztikai és terápiás eljárások minden esetben ok- és célszerűek voltak, az ott végzett orvosi tevékenységgel összefüggésben a szakmai szabályok megszegése teljességgel kizárható.11

A vizsgálat megállapításai
I. A büntetés-végrehajtási intézet eljárása tekintetében
A panaszos édesanya sérelmezte, hogy fia kórházba szállításáról, életveszélyes állapotáról a Budapesti Fegyház és Börtön nem értesítette. A hatályos jogszabályokban – egyetlen kivétellel – nincs arra vonatkozó előírás, hogy a fogvatartott kórházba szállításáról, illetve súlyos betegségéről valamely hozzátartozóját értesíteni kellene. A büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény írja csupán elő, hogy „az intézkedésnél megsérült személy részére – amint az lehetséges – segítséget kell nyújtani, gondoskodni kell az orvosi ellátásáról, kórházi elhelyezés esetén a hozzátartozó vagy más, a sérülttel kapcsolatban álló személy értesítéséről.”12
Az Európa Tanács 2006-os ajánlása az Európai Börtönszabályokról ugyanakkor az alábbiakat mondja ki: A hatóságoknak a fogvatartott befogadásáról, haláláról vagy súlyos betegségéről, illetve sérüléséről, valamint kórházba szállításáról azonnal értesíteniük kell a fogvatartott házastársát vagy élettársát, ha egyedülálló, akkor a legközelebbi hozzátartozóját vagy bármely más, a fogvatartott által korábban megjelölt személyt; kivéve, ha a fogvatartott kérte, hogy ne értesítsék a hozzátartozóját (24.9. pont). 
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) alapján – a kapcsolattartás joga keretében – „a súlyos állapotú betegnek joga van arra, hogy az általa megjelölt személy mellette tartózkodjon. Cselekvőképtelen beteg esetén a fenti személy megjelölésére a 16. § (1)-(2) bekezdésében meghatározott személy is jogosult. E bekezdés alkalmazásában súlyos állapotú az a beteg, aki állapota miatt önmagát fizikailag ellátni képtelen, illetve fájdalmai gyógyszerrel sem szüntethetők meg, illetőleg pszichés krízishelyzetben van.”13
A cselekvőképes beteg – az önrendelkezési joga keretében – közokiratban vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban megnevezheti azt a cselekvőképes személyt, aki jogosult helyette a beleegyezés, illetve a visszautasítás jogát gyakorolni, illetve, akit a 13. § alapján tájékoztatni kell. Amennyiben nincs ilyen személy, és a beteg cselekvőképtelen, a beleegyezés és az ellátás visszautasításának jogát az Eütv.-ben felsorolt személyek gyakorolhatják.14
A vizsgálat ügyben a fogvatartott állapota miatt a kórházban már cselekvőképtelen volt, az édesanyja azonban – noha az Eütv. 16. § (2) bek. cb) pontja alapján jogosult lett volna – nem tudta a fenti jogokat gyakorolni. 
Kérdéses ugyanakkor, hogy ha a beteg fogvatartott előzetesen rendelkezik, ezt a jogát biztosítják-e, és milyen módon a bv. központi kórházában, vagy a civil kórházakban.
A fogyatékossággal élő fogvatartottak jogainak érvényesülését vizsgáló, AJB-1161/2009. számú jelentésemben az alábbiakra mutattam rá: Az Eütv. hatálya kiterjed a Magyar Köztársaság területén tartózkodó természetes személyekre, az itt működő egészségügyi szolgáltatókra és az itt folytatott egészségügyi tevékenységekre. A természetes személyek egyes csoportjai tekintetében az Eütv.-ben foglaltaktól eltérő szabályokat törvény állapíthat meg (4. §). Az Eütv. felhatalmazza a büntetés-végrehajtásért, valamint a rendészetért felelős minisztert, hogy – az egészségügyi miniszterrel egyetértésben – a fogvatartottak egészségügyi ellátására vonatkozó szabályokat megállapítsa.15
A fogvatartottak egészségügyi ellátására vonatkozó szabályokat az 5/1998. (III. 6.) IM rendelet határozza meg; az Eütv.-re ugyanakkor a rendelet egyáltalán nem hivatkozik, noha később alkották meg, mint a törvényt.
A büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 47. § (2) bekezdése szerint az elítélt egészségének védelmére és egészségügyi ellátására az egészségügyi jogszabályok az irányadók. Mind az elítéltek, mind az előzetesen letartóztatottak vonatkozásában ugyanakkor kimondja, hogy kötelesek alávetni magukat a szükséges orvosi vizsgálatnak és gyógykezelésnek, a műtétre az egészségügyi jogszabályok az irányadók.16
Az IM rendelet mind a tájékoztatáshoz való jogot, mind az ellátás visszautasításával kapcsolatos jogot az Eütv.-nél szűkebben határozza meg, vagyis korlátozza. Mindezekre tekintettel a rendelet alkotmányosságának vizsgálata érdekében – az Obtv. 22. § a) pontja alapján – az Alkotmánybírósághoz fordultam.
Vizsgálatai tapasztalataim alapján leszögezhető, hogy a fogvatartottak esetében az Eütv.-ben meghatározott betegjogok csak korlátozottan érvényesülnek.
Mindezekre tekintettel vizsgálatom eredményeként megállapítom, hogy a bv. intézet eljárása visszásságot okozott a fogvatartott emberi méltósághoz való jogából levezethető magánszférához való jogával, valamint az önrendelkezési jogával összefüggésben, a visszásság ugyanakkor a jogi szabályozás hiányosságára vezethető vissza.
Az Igazságügyi Orvosszakértői Kutató Intézetek Kaposvári Intézetének kirendelt szakértője 2010. november 2-án készült szakvéleményében megállapította, hogy a bv. intézetben a fogvatartottat március 23-án délben ellátó orvos megszegte a szakmai szabályokat, amikor gyógyszerek mellékhatásának tulajdonított panaszai miatt nem utalta azonnal kórházba a beteget.
A szakértő szerint a mulasztás nem állt okozati összefüggésben a fogvatartott halálával, mindazonáltal hangsúlyozom, hogy a bv. intézetet – az állam életvédelmi kötelezettségéből fakadóan – ilyen esetekben fokozott felelősség terheli, ugyanis a fogvatartottnak nincs módja másik orvos vagy egészségügyi intézmény felkeresésére. 
A panaszos fiát március 23-án a társai hozták le hordágyon az ápolóhoz, aki megállapította, hogy térben és időben zavart, pupillái tágak, vizeletét beeresztette, felállni nem bír. Az ügyeletes orvos utasítására mentőt hívott: a beteget a Péterfy Sándor Utcai Kórházba szállították, ahol – egy biztonsági felügyelő őrzése mellett – felvették a Toxikológiai Osztályra. Március 25-én reggel az Intenzív Osztályra került, ahol 26-án reggel elhunyt.
A Budapesti Fegyház és Börtön parancsnokának álláspontja szerint külkórházba helyezés esetén alapvető biztonsági intézkedés a fogvatartott kéz- illetve lábbilinccsel, bilincsrögzítő övvel, valamint vezetőszárral való ellátása. Tekintettel arra, hogy a fogvatartott kórházba kerülése esetén még a gyógyszermérgezés gyanúja állt fenn, szállítása során – bűncselekményére, szabadulási idejére és fizikai adottságaira tekintettel,17 a vonatkozó OP intézkedésnek megfelelően – kézbilincset, lábbilincset, bilincsrögzítő övet, illetve vezetőszárat viselt. A kórházi elhelyezést követően állapotára tekintettel a bilincsrögzítő övet és a vezetőszárat levették.
A fogvatartott bilincselésére vonatkozó, a biztonsági osztályvezető által aláírt tájékoztató szerint a fogvatartottal szemben lábbilincset, ágyhoz rögzítve patentbilincset, mozgatása esetén patent + vezető bilincset, bilincsrögzítő övet és lábbilincset alkalmaztak.
A szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásáról szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 48. §-a kimondja: „(1) Amennyiben a bilincs kényszerítő eszközként való alkalmazásának a törvényben meghatározott feltételei nem állnak fenn, az elítélt mozgásának a korlátozása azonban a fogvatartás biztonságát sértő vagy veszélyeztető cselekmény megelőzése érdekében szükséges, korlátozó eszközként – ha az elítélt egészségi állapota azt megengedi – bilincs, vagy a végtagra helyezett, testi sérülést nem okozó más eszköz alkalmazható.
(4) Mozgást korlátozó eszköz, előállítás esetén pedig a vezető bilincs alkalmazásának az elrendelésére és megszüntetésére a parancsnok vagy a személyi állomány általa megbízott tagja jogosult.
(6) Ha az elítélt meghatározott helyen tartása másként nem biztosítható – a járművön való szállítást kivéve – átmeneti intézkedésként végtagja tárgyhoz is rögzíthető.”
A fogvatartott mozgását korlátozó eszközök alkalmazásának szabályairól szóló 1-1/77/2006. OP intézkedés szerint a mozgást korlátozó eszköz alkalmazása során alapvető követelmény az egyedi, személyre szabott döntés meghozatala, a törvényes bánásmód betartása és az emberi méltóság tisztelete (2. pont). Vezető bilincs csak előállítás végrehajtása során alkalmazható (8. pont).
Az állomány tagja, ha a fogvatartott előállítását vagy külső kórházban való őrzését egyedül látja el és a személyes szükséglete, váratlan rosszulléte, betegsége, illetve szolgálati ügyben történő telefonálás, a szolgálatátadás, -átvétel vagy a fogvatartott szándékos önkárosító magatartása miatti segítségül hívás érdekében az őrzött személyt magára kell hagynia, az eltávozásának, rosszullétének idejére, illetve leváltásáig a fogvatartott végtagja tárgyhoz rögzíthető. Annak a fogvatartottnak a végtagja, akinél alapos indokkal arra lehet következtetni, hogy szökni szándékozik, a saját vagy mások életét, testi épségét veszélyeztető magatartást fog tanúsítani, a külső kórházban tartósan tárgyhoz is rögzíthető, ez azonban a gyógykezelést nem akadályozhatja (12. pont).
Az IM rendelet és az OP intézkedés alapján vezető bilincs kizárólag a hatósághoz történő előállítás esetén alkalmazható. A mentővel kórházba szállított fogvatartottal szemben vezető bilincs alkalmazása ennélfogva nem volt jogszerű.
Az IM rendelet csupán átmeneti intézkedésként teszi lehetővé a fogvatartott végtagjának tárgyhoz rögzítését. Az OP intézkedésnek a tartós tárgyhoz rögzítésre vonatkozó rendelkezése ellentétes a jogszabályi előírással. A tájékoztatóból nem derül ki, hogy a fogvatartott végtagja tartósan vagy átmenetileg volt ágyhoz rögzítve, ennek az OP intézkedésben meghatározott feltételei azonban semmiképp sem álltak fenn.
Álláspontom szerint jelen esetben a fogvatartott egészségi állapota miatt nemhogy az ágyhoz rögzítésnek, hanem egyáltalán a bilincselésnek az IM rendelet 48. § (1) bekezdésében rögzített feltételei sem álltak fenn. Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy a Budapesti Fegyház és Börtön eljárása súlyos visszásságot okozott a fogvatartott emberi méltósághoz való jogával összefüggésben. 
A panaszos azt is sérelmezte, hogy a fia részére küldött leveleit már március 22-én és 23-án, elköltözött jelzéssel visszaküldték, az intézetparancsnok ezt cáfolta, de a csatolt borítékok egyértelműen bizonyítják. Ennek oka feltehetően adminisztratív tévedés lehetett, mellyel összefüggésben alkotmányos jogot érintő visszásságot nem állapítok meg, de felhívom a figyelmet a körültekintőbb eljárásra. 
A panaszos kifogásolta, hogy az intézetparancsnok csak április 1-jei levelében tájékoztatta arról, hol tekintheti meg a fia holttestét. A holttest elszállításáról az eljáró szerv (a BRFK) gondoskodott. A BRFK-tól kapott tájékoztatás szerint a rendkívüli halálesetekben a boncolást mindig a SOTE Orvostani Intézetében végzik. Az, hogy erről a bv. intézet parancsnokának volt-e tudomása vagy sem, nem állapítható meg. A konkrét ügyben a bv. országos parancsnokának március 28-án írt jelentése viszont már tartalmazza, hogy a fogvatartott holttestét a rendőrség intézkedése alapján az Orvostani Intézetbe szállították.
Megállapítom, hogy a tájékoztatás késedelme a kegyeleti joggal összefüggő visszásságot okozott, hiszen az édesanya a fia halálát követő nehéz napokban csak a bv. intézettől kaphatott tájékoztatást, és még az is felmerült benne, hogy esetleg nem a fia hunyt el. Mindezekre tekintettel felhívom az intézetparancsnok figyelmét arra, hogy a jövőben felmerülő, hasonlóan kritikus esetekben a hozzátartozókkal haladéktalanul közölje a rendelkezésére álló alapvető információkat.

II. A kórház eljárása tekintetében 
A panaszos sérelmezte, hogy a kórházban nem kapott megfelelő felvilágosítást a fia holtteste megtekintésének lehetőségéről. A holttest elszállításáról, ahogy már utaltam rá, a rendőrség gondoskodott. Nem állapítható meg, hogy az ügyeletes orvos tudomással bírt-e arról, hogy a rendkívüli halálesetekben a holttesteket a SOTE Orvostani Intézetébe szállítják boncolás céljából, ezért ezzel összefüggésben alkotmányos jogot érintő visszásságot nem állapítottam meg. 

III. A rendőrség és ezzel összefüggésben a SOTE Igazságügyi és Biztosítás-orvostani Intézetének eljárása tekintetében
Az országgyűlési biztosok már korábban is vizsgálták a rendkívüli halálesetek miatt folytatott eljárásokat: Az OBH 7415/1998. számú ügyben az országgyűlési biztos megállapította, hogy a panaszosok kiskorú gyermekének rendkívüli halála miatt késedelmesen lefolytatott államigazgatási eljárás során a rendőri szervek, valamint a kirendelt szakértő mulasztása visszásságot eredményezett a jogállamiság, jogbiztonság követelményéből levezethető tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben. A biztos azt is megállapította, hogy az eljárás elhúzódásáért az elsődleges felelősség az első fokon eljáró rendőri szervet terheli, az ügyiratokban ugyanis nem volt nyoma annak, hogy a rendőrség a szakvélemény előterjesztésére megállapított határidő lejártakor felszólította volna a szakértőt a feladata teljesítésére.
– A SOTE Igazságügyi Orvostani Intézetének akkori igazgatója elismerte, hogy a szakvéleményt előterjesztő munkatársa nagyon jelentős – az intézet gyakorlatában szinte példátlan – késedelembe esett, ennélfogva szigorú írásbeli figyelmeztetésben részesítették azzal, hogy hasonló mulasztás vagy akár más jellegű szakértői hiba előfordulása esetén fegyelmi eljárást fognak kezdeményezni vele szemben.
– Az OBH 3178/2004. számú ügyben az országgyűlési biztos általános helyettese 2004 decemberében megállapította, hogy súlyos visszásságot okoz a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság Rendkívüli Haláleseti Osztálya és a SOTE Igazságügyi Orvostani Intézetének eljárása, ha a rendkívüli haláleset ügyében – a szakvélemény késedelmes előterjesztése miatt – az eljárás megindulásától számított 11 hónap elteltével hoznak határozatot.
A boncolási jegyzőkönyv elkészültét követően, a rendőrség 2003. július 17-én kelt levelében felkérte az intézetigazgatót az orvosszakértői vélemény kiegészítésére. A végleges vélemény 2004. május 18-án készült el. Az általános helyettes megkeresése alapján az intézetigazgató kifejtette, hogy véleménye szerint a szakértő késedelme 2003. december elejétől számít (a panaszos utolsó beadványát a rendőrség november végén továbbította), ezért csak négy hónapos késedelemről beszélhetünk, azonban ez is mulasztásnak minősül, ezért szervezési intézkedéseket tett annak érdekében, hogy ilyen eset a jövőben ne forduljon elő.
A biztos rámutatott, hogy a szakvélemény előterjesztésének határideje attól az időponttól számít, amikor a rendőrség 2003. júliusi levele az intézetbe megérkezett, a késedelem pedig még az intézetigazgató által számított kezdő időpont alapján is mintegy öt és fél hónapot tesz ki, ezért felhívta az intézetigazgató figyelmét, hogy alaposabban kövesse nyomon az orvosszakértők tevékenységét. Az országos rendőrfőkapitánynak a rendkívüli halálesetek ügyében folytatott eljárások felülvizsgálatát, intézkedések és javaslatok kidolgozását ajánlotta. Az illetékes minisztereknél pedig jogalkotási javaslatot tett a jogi szabályozás felülvizsgálatára, beleértve a szakértők díjazását is. 
A vizsgált ügyben a hatóság (az V. kerületi Rendőrkapitányság Rendkívüli Haláleseti Osztályának vezetője) 2010. április 1-jén kelt végzésében elrendelte az igazságügyi orvosszakértői boncolást, és a szakértői vélemény megküldésére 15 napos határidőt állapított meg. Még aznap megküldték a rendelkezésre álló egészségügyi dokumentációt is. Az előzetes szakértői vélemény április 12-én azzal a megjegyzéssel készült el, hogy a szakértők végleges véleményüket a kórszövettani vizsgálat eredményének ismeretében, a hatóság által megküldött teljes orvosi dokumentáció birtokában adják meg.
Mivel a vélemény alapján egészségügyi dolgozó szabályszegése merült fel, az iratokat április 28-án áttették a BRFK Életvédelmi Osztály Rendkívüli Halálesetek Csoportjához. A kórszövettani vizsgálat május 14-én elkészült. A hatóság május 28-án felhívta a kórház igazgatóját a tejes orvosi dokumentáció megküldésére.
A szakértők július 17-én elkészített „végleges” véleményükben rámutattak, hogy a kórházban keletkezett orvosi dokumentációt nem kapták meg, a rendelkezésükre álló dokumentumok pedig továbbra sem adnak magyarázatot arra, hogy a folyadékgyülem eltávolítására miért nem került sor. A hatóság augusztus 12-én megküldte az orvosi dokumentációt, valamint a tanúmeghallgatási jegyzőkönyveket, és a szakértői vélemény kiegészítését kérte. 2011. február 24-én – eljárási bírság terhe mellett – felhívták a szakértőt a vélemény előterjesztésére.
Az elsőfokú eljárás tehát több mint egy évvel az eljárás megindítása után sem zárult még le. 
A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) 33. § (3) bek. j) pontja szerint a 22 napos ügyintézési határidőbe nem számít be a szakértői vélemény elkészítésének időtartama.
„A hatóság a szakértővel közli mindazokat az adatokat, amelyekre feladatának teljesítéséhez szüksége van. A szakértő az ügy iratait az eljárási feladatainak ellátásához szükséges mértékben megtekintheti, az ügyfél és a tanú meghallgatásánál, a tárgyaláson és a szemlén jelen lehet, az ügyfélhez, a tanúhoz, a szemletárgy birtokosához kérdéseket intézhet.”
A törvényben nem szabályozott kérdésekben a szakértőkre az igazságügyi szakértői tevékenységről szóló törvény rendelkezései irányadók. Ha jogszabály eltérően nem rendelkezik, a szakértői eljárás időtartamára a szakhatóságra irányadó rendelkezések vonatkoznak.18
„A szakhatóság eljárására irányadó ügyintézési határidő – ha törvény vagy kormányrendelet másként nem rendelkezik – tizenöt nap. Indokolt esetben a szakhatóság vezetője a szakhatósági eljárásra irányadó határidőt egy alkalommal tizenöt nappal meghosszabbíthatja, és erről az ügyfelet és a megkereső hatóságot értesíti.”19
„Az igazságügyi szakértői tevékenységről szóló törvényben meghatározott kivételekkel a kirendelt szakértő a hatóság kirendelése alapján köteles eljárni. A kirendelt szakértő eljárási bírsággal sújtható és díja a határidő lejártát követő naptól kezdődően naponta egy százalékkal csökkenthető, ha anélkül, hogy a határidő meghosszabbítása iránti igényét vagy akadályoztatását előzetesen bejelentette volna, feladatait határidőre nem teljesíti.”20
Az igazságügyi szakértői tevékenységről szóló 2005. évi XLVII. törvény szerint „a szakértő köteles a tudomására jutásától számított öt napon belül – szakértői intézmény, társaság vagy szervezet kirendelése esetén tíz napon belül, annak vezetője útján – közölni a kirendelő hatósággal, ha feladatát a hatóság által megadott határidőre nem képes teljesíteni.”21
„A szakértő a kirendelő hatóságtól, valamint a felektől a szakvélemény elkészítéséhez szükséges további adatok, felvilágosítás közlését, iratok, vizsgálati tárgyak rendelkezésre bocsátását kérheti. A szakértő köteles haladéktalanul értesíteni a kirendelő hatóságot, ha – álláspontja szerint – annak hatáskörébe tartozó intézkedés megtétele vagy eljárási cselekmény lefolytatása szükséges.”22
A 282/2007. (X. 26.) Korm. rendelet 2. számú melléklete szerint hatósági, illetve igazságügyi boncolás esetén Budapest, Pest és Nógrád megye területén szakvélemény adására kizárólagosan feljogosított szervek a Semmelweis Egyetem Általános Orvostudományi Kar Igazságügyi Orvostani Intézete, valamint az Igazságügyi és Szakértői Kutató Intézetek (ISZKI) Budapesti Orvosszakértői Intézete.23
A 2005. évi XLVII. törvény indokolása szerint költségvetési szervként az igazságügyi szakértői intézmények alapfeladata, hogy az állam ellátási-szolgáltatási kötelezettsége körében gondoskodjanak arról, hogy ha a bíróság vagy más hatóság hivatalból rendel el – különleges szakértelmet igénylő kérdésekben – bizonyítást, illetve a fél terjeszt elő bizonyítási indítványt olyan ügyben, ahol a bizonyítás hivatalból történő elrendelésének is helye lenne, úgy a szakkérdés megválaszolására alkalmas szakvélemény ésszerű időn belül, megfelelő színvonalon elkészüljön.
Összességében megállapítható, hogy a rendőrség 2010 augusztusa és 2011 februárja között végzett ugyan eljárási cselekményeket (tanúmeghallgatás), de ezek anyagát egyrészt nem bocsátotta a szakértő rendelkezésére, másrészt nem szólította fel a szakvélemény előterjesztésére, melyre – a Ket. előírásának megfelelően – a korábban eljáró hatóság 2010. április 1-jén kelt végzésében 15 napos határidőt szabott.
Az igazságügyi szakértőkre vonatkozó törvény alapján a szakértői intézmény vezetője tíz napon belül közli a hatósággal, ha a feladatát a megadott határidőre nem képes teljesíteni. A szakértő a kirendelő hatóságtól további adatok, iratok, felvilágosítás közlését kérheti, a Ket. alapján a tanú meghallgatásánál is jelen lehet, sőt hozzá kérdéseket is intézhet, jelen ügyben ezt a szakértők nem tették meg, hanem a szükséges iratok hiányában készítették el késedelmesen, 2010. július 17-én a „végleges” véleményüket. Amennyiben a kórházi dokumentumok teljes körűen nem voltak a szakértők birtokában, fel kellett volna venniük a kapcsolatot – akár rövid úton, telefonon is – a kirendelő hatósággal, és kérni a szükséges iratok rendelkezésre bocsátását. Az iratok megérkezését követően a szakvélemény kiegészítését nem terjesztették elő, csak a rendőrség 2011. februári felszólítását követően jelezték, hogy további tanúmeghallgatásra van szükség, noha erről haladéktalanul kötelesek értesíteni a kirendelő hatóságot.
Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy a rendőrség (a BRFK Életvédelmi Osztály Rendkívüli Halálesetek Csoportja), és különösen a SOTE Igazságügyi és Biztosítás- orvostani Intézetének mulasztása súlyos visszásságot okozott, illetve okoz a panaszos tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggésben.
Az ügy kapcsán szükségesnek tartom felhívni az érintett miniszterek figyelmét az alábbiakra is:
Az OBH 5516/2005. számú ügyben készült jelentésben az országgyűlési biztos általános helyettese javasolta az igazságügyi és rendészeti miniszternek, hogy – az egészségügyi miniszterrel együttesen, a 34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM rendelet megfelelő kiegészítésével – a közeli hozzátartozók kegyeleti jogának biztosítása érdekében az Eütv. szerinti rendkívüli halál esetén követendő eljárásokban (mind a büntető-, mind az államigazgatási eljárásra irányadóan) rögzítse a holttestek megtekintésének szabályait.
A miniszter a javaslatot elfogadta, és 2007 márciusában arról tájékoztatta az általános helyettest, hogy a hozzátartozók kegyeleti jogának biztosítása érdekében intézkedik a hivatkozott rendelet kiegészítésére.
Tekintettel arra, hogy a rendelet módosítására nem került sor, 2007 decemberében ismételten az igazságügyi és rendészeti miniszterhez fordultam. A miniszter 2008. januári tájékoztatása szerint folyamatban volt a rendkívüli halálesetekkel kapcsolatos szabályozás teljes felülvizsgálata, miután a hivatkozott rendelet más szempontból is fennálló szabályozási hiányossága számos gyakorlati problémához vezetett. A miniszter megállapította, hogy új rendelet kiadása szükséges, melyhez meg kell teremteni a megfelelő jogszabályi hátteret. A rendeletben hivatkozott Eütv. ugyanis nem ad megfelelő felhatalmazást a rendelet kibocsátására, vagyis a törvényt is módosítani kell.
A rendelet az Eütv. 217. §-ának (4) bekezdésében és 218. §-ának (5) bekezdésében, valamint a temetőkről és a temetkezésről szóló 1999. évi XLIII. törvény 41. §-ának (2) bekezdésében kapott felhatalmazásra hivatkozik. A hivatkozott rendelkezéseket azonban 2009. január 1-jénhatályon kívül helyezték, illetve az Eütv. 218. § (5) bekezdése már nem felhatalmazó rendelkezést tartalmaz. A rendelet továbbra sem tartalmazza a holttestek megtekintésére vonatkozó, a hozzátartozók kegyeleti jogát érvényesítő szabályokat, ezért felhívom az illetékes miniszterek figyelmét a rendelet módosításának szükségességére.

Intézkedések
A feltárt visszásságok orvoslása érdekében az alábbi intézkedéseket teszem:
Az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a közigazgatási és igazságügyi miniszternek, hogy – a belügyminiszterrel és az egészségügyért felelős miniszterrel együtt – a büntetés-végrehajtásra vonatkozó jogszabályok ígért felülvizsgálata során a fogvatartottak esetében is tegye lehetővé a betegjogok lehető legszélesebb körben való érvényesülését, valamint szabályozza a közeli hozzátartozók értesítését a fogvatartottak súlyos, életveszélyes betegsége esetén.
Az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján ajánlást teszek a büntetés-végrehajtás országos parancsnokának, hogy az irányítása alá tartozó bv. szervek a külkórházba kiszállított, súlyos beteg fogvatartottak esetén különös gondossággal vizsgálják meg a bilincs alkalmazásának szükségességét, átmeneti ágyhoz rögzítést kizárólag az 1-1/77/2006. OP intézkedésben foglalt feltételek esetén alkalmazzanak, tartós ágyhoz rögzítést – pedig jogszabályi felhatalmazás hiányában – egyáltalán ne rendeljenek el. Kérem, hogy – a 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 48. § (6) bekezdésével való ellentét miatt – helyezze hatályon kívül a hivatkozott OP intézkedés 12. pontjának utolsó mondatát.
Az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem a budapesti rendőrfőkapitánynál, hogy kíséreljenek meg hatékonyabb együttműködést kialakítani az Orvostani Intézettel, annak hiányában pedig vegyék igénybe a Ket. 58. § (4) bekezdésében foglalt szankciókat, továbbá a szakértői díj csökkentésének tényleges alkalmazását a jelen ügyben is fontolják meg.
Tekintettel arra, hogy vizsgálati tapasztalataim szerint az adott eset nem egyedi, az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem a Semmelweis Egyetem rektoránál, hogy vizsgálja meg az Igazságügyi és Biztosítás-orvostani Intézet szakszerű és törvényes működését. 

Budapest, 2011. április 26.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet 1: Lábjegyzet
1 Vö. 6/1998. (III. 11.) AB határozat és 14/2004. (V. 7.) AB határozat
2 8/1990. (IV. 23.) AB határozat
3 56/1994. (XI. 10.) AB határozat
4 997/B/2005. AB határozat
5 36/2000. (X. 27.) AB határozat
6 A Fővárosi Főügyészség Büntetés-végrehajtási Csoportját értesítették az eljárás megindításáról. 
7 Az eljárás megindításának napja 2010. március 26., az ügyintézési határidő várhatóan 22 munkanap. A határidőbe nem számít be a szakértői vélemény elkészítésének időtartama. 
8 329/2007. (XII. 13.) Korm. rendelet 11. § (3) gf) pont
9 Június 3-án az Országos Mentőszolgálat regionális szakmai vezetőjét a keletkezett dokumentumok megküldésére kérték.
10 A talált, keményburok alatti csekélyfokú vérömleny felveti korábbi kisebb fokú fej trauma lehetőségét is.
11 A nagy mennyiségű mellűri folyadékgyülem a március 24-én készült mellkas-röntgenen még bizonyíthatóan nem volt látható, és a boncjegyzőkönyvben rögzített sajátosságaira tekintettel egyáltalán nem zárható ki, hogy zömében vagy egészében az újraélesztés során keletkezett.
12 11. § (5) bek. 
13 Eütv. 11. § (3) bek.
14 Eütv. 16. § (1)-(2) bek.
15 Eütv. 247. § (5) bek. A felhatalmazást már a törvény kihirdetésekor (1997. december 23.) is tartalmazta a szöveg.
16 Bv. tvr. 33. § (1) f) és 117. § (1) d) pont.
17 A III. biztonsági csoportba sorolt, egyszer jutalmazott fogvatartott nem erőszakos cselekmény, hanem kábítószerrel visszaélés és orgazdaság miatt töltötte fegyházbüntetését, melyből feltételesen 2012 októberében, kitöltve 2013 januárjában szabadult volna. 
18 Ket. 59. § (1), (7) bek.
19 Ket. 33. § (8) bek.
20 Ket. 58. § (4) bek. (2005. évi XLVII. törvény 13. § (2) bek.)
21 2005. évi XLVII. törvény 13. § (4) bek. e) pont
22 14. § (1)-(2) bek.
23 A BRFK-tól kapott tájékoztatás szerint a két szerv közötti együttműködési megállapodás alapján minden esetben – hacsak nem áll fenn kizáró ok – a SOTE Orvostani Intézetét rendelik ki, a másik intézmény ugyanis nem rendelkezik a boncoláshoz megfelelő infrastruktúrával.

Melléklet 2: Az alkalmazott jogszabályok

1993. évi LIX. törvény az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról (Obtv.):
16. § (1) Az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [29. § (1) bek.], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
20. § (1) Ha az országgyűlési biztos a lefolytatott vizsgálat alapján arra a megállapításra jut, hogy az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság fennáll, annak orvoslására – az érintett szerv egyidejű tájékoztatása mellett – ajánlást tehet a visszásságot előidéző szerv felügyeleti szervének. A felügyeleti szerv az ajánlás tekintetében kialakított érdemi állásfoglalásáról, illetve a megtett intézkedésről az ajánlás kézhezvételétől számított harminc napon belül értesíti az országgyűlési biztost.
21. § (1) Ha a rendelkezésre álló adatok szerint az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásságot az előidéző szerv saját hatáskörben meg tudja szüntetni, az országgyűlési biztos kezdeményezheti az érintett szerv vezetőjénél a visszásság orvoslását. Az ilyen kezdeményezés rövid úton (távbeszélőn, szóban stb.) is történhet, ez esetben a kezdeményezés időpontját, módját és lényegét az ügyiraton kell rögzíteni.
(2) Az érintett szerv a kezdeményezés tekintetében kialakított érdemi állásfoglalásáról, illetve a megtett intézkedésről a kezdeményezés kézhezvételétől számított harminc napon belül tájékoztatja az országgyűlési biztost.
25. § Ha az országgyűlési biztos álláspontja szerint az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság valamely jogszabály vagy a közjogi szervezetszabályozó eszköz fölösleges, nem egyértelmű rendelkezésére, illetve az adott kérdés jogi szabályozásának hiányára (hiányosságára) vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében javasolhatja a jogalkotásra, illetve a közjogi szervezetszabályozó eszköz kiadására jogosult szervnél a jogszabály (közjogi szervezetszabályozó eszköz) módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását. A megkeresett szerv állásfoglalásáról, illetve esetleges intézkedéséről hatvan napon belül értesíti az országgyűlési biztost.

1995. évi CVII. törvény a büntetés-végrehajtási szervezetről:
11. § (5) Az intézkedés során kerülni kell a sérülés okozását, az emberi élet kioltását. Az intézkedésnél megsérült személy részére – amint az lehetséges – segítséget kell nyújtani, gondoskodni kell az orvosi ellátásáról, kórházi elhelyezés esetén a hozzátartozó vagy más, a sérülttel kapcsolatban álló személy értesítéséről.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről (Eütv.):
4. § (1) E törvény hatálya kiterjed a Magyar Köztársaság területén
a) tartózkodó természetes személyekre,
b) működő egészségügyi szolgáltatókra,
c) folytatott egészségügyi tevékenységekre.
(2) Törvény a természetes személyek egyes csoportjai tekintetében az e törvényben foglaltaktól eltérő szabályokat állapíthat meg.
11. § (3) A súlyos állapotú betegnek joga van arra, hogy az általa megjelölt személy mellette tartózkodjon. Cselekvőképtelen beteg esetén a fenti személy megjelölésére a 16. § (1)-(2) bekezdésében meghatározott személy is jogosult. E bekezdés alkalmazásában súlyos állapotú az a beteg, aki állapota miatt önmagát fizikailag ellátni képtelen, illetve fájdalmai gyógyszerrel sem szüntethetők meg, illetőleg pszichés krízishelyzetben van.
13. § (1) A beteg jogosult a számára egyéniesített formában megadott teljes körű tájékoztatásra.
(3) A betegnek joga van a tájékoztatás során és azt követően további kérdezésre.
(4) A betegnek joga van megismerni ellátása során az egyes vizsgálatok, beavatkozások elvégzését követően azok eredményét, esetleges sikertelenségét, illetve a várttól eltérő eredményt és annak okait.
(6) A betegnek joga van megismerni az ellátásában közvetlenül közreműködő személyek nevét, szakképesítését és beosztását.
15. § (1) A beteget megilleti az önrendelkezéshez való jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható.
(2) Az önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg szabadon döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza, figyelembe véve a 20. §-ban előírt korlátozásokat.
(3) A betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és kezelését érintő döntésekben részt vegyen. Az e törvényben foglalt kivételektől eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg megtévesztéstől, fenyegetéstől és kényszertől mentes, megfelelő tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja.
(4) A beteg a (3) bekezdésben foglalt beleegyezését szóban, írásban vagy ráutaló magatartással megadhatja, kivéve, ha e törvény eltérően nem rendelkezik.
16. § (1) A cselekvőképes beteg – ha e törvény eltérően nem rendelkezik – közokiratban, teljes bizonyító erejű magánokiratban vagy – írásképtelensége esetén – két tanú együttes jelenlétében megtett nyilatkozattal
a) megnevezheti azt a cselekvőképes személyt, aki jogosult helyette a beleegyezés, illetve a visszautasítás jogát gyakorolni, illetve, akit a 13. § alapján tájékoztatni kell,
b) az a) pontban meghatározott személy megjelölésével vagy anélkül a (2) bekezdés szerinti személyek közül bárkit kizárhat a beleegyezés és a visszautasítás jogának helyette történő gyakorlásából, illetve a 13. § szerinti tájékoztatásból.
(2) Amennyiben a beteg cselekvőképtelen és nincs az (1) bekezdés a) pontja alapján nyilatkozattételre jogosult személy, a beleegyezés és a visszautasítás jogának a (4) bekezdésben foglalt korlátok közötti gyakorlására – az (1) bekezdés b) pontjában foglaltak figyelembevételével – a megjelölt sorrendben az alábbi személyek jogosultak:
a) a beteg törvényes képviselője, ennek hiányában
b) a beteggel közös háztartásban élő, cselekvőképes
ba) házastársa vagy élettársa, ennek hiányában
bb) gyermeke, ennek hiányában
bc) szülője, ennek hiányában
bd) testvére, ennek hiányában
be) nagyszülője, ennek hiányában
bf) unokája;
c) a b) pontban megjelölt hozzátartozója hiányában a beteggel közös háztartásban nem élő, cselekvőképes
ca) gyermeke, ennek hiányában
cb) szülője, ennek hiányában
cc) testvére, ennek hiányában
cd) nagyszülője, ennek hiányában
ce) unokája.
217. § (1) A halál bekövetkezését halottvizsgálattal kell megállapítani. A halottvizsgálat minden olyan körülményre kiterjed, amely a halál
a) bekövetkezése tényének,
b) bekövetkezése módjának (természetes módon bekövetkezett vagy rendkívüli halál),
c) okának
megítéléséhez szükséges.
(4)
218. § (1) Rendkívüli halál esetén – a (2) bekezdésben foglalt kivétellel – hatósági eljárást kell lefolytatni és az elhunyt hatósági boncolását kell elrendelni.
(2) Ha a halál oka és körülményei vizsgálatánál bűncselekmény elkövetésének gyanúja merül fel, a büntetőeljárás szabályai szerint igazságügyi orvosi boncolást kell elrendelni.
(3) A hatósági, illetve az igazságügyi orvosi boncolás célja a halál okának, bekövetkezése körülményeinek tisztázása.
(4) Rendkívüli az a halál, amelynek természetes módon való bekövetkezését a körülmények kétségessé teszik, így
a) bekövetkezésének körülményei bűncselekmény elkövetésére utalnak,
g) fogvatartott elhalálozása esetén.
(5) A személyazonosság megállapításáig a rendkívüli halál esetén követendő eljárást kell alkalmazni, ha az elhunyt személyazonossága ismeretlen.
247. § (5) Felhatalmazást kap a) a büntetés-végrehajtásért felelős miniszter, valamint a rendészetért felelős miniszter, hogy – a miniszterrel egyetértésben – a fogva tartottak egészségügyi ellátására vonatkozó szabályokat, rendeletben állapítsa meg.

2004. évi CXL. törvény a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól (Ket.):
29. § (1) A hatósági eljárás az ügyfél kérelmére vagy hivatalból indul meg.
(3) Ha törvény vagy kormányrendelet eltérően nem rendelkezik, az eljárás megindításáról
a) a hivatalból indult eljárásban az ismert ügyfelet az első eljárási cselekmény elvégzésétől
számított öt munkanapon belül értesíteni kell.
33. § (1) A határozatot, az eljárást megszüntető végzést, valamint a másodfokú döntést hozó hatóságnak az első fokú döntést megsemmisítő és új eljárásra utasító végzését az (5) bekezdésben meghatározott időponttól számított huszonkét munkanapon belül kell meghozni és gondoskodni a döntés közléséről. Ennél rövidebb határidőt bármely jogszabály, hosszabbat pedig törvény vagy kormányrendelet állapíthat meg. Ha e törvény valamely eljárási cselekmény teljesítésének határidejéről nem rendelkezik, a hatóság haladéktalanul, de legkésőbb öt munkanapon belül gondoskodik arról, hogy az eljárási cselekményt teljesítse.
(3) Az ügyintézési határidőbe nem számít be:
a) a hatásköri vagy illetékességi vita egyeztetésének, valamint az eljáró hatóság kijelölésének időtartama,
b) a jogsegélyeljárás időtartama, továbbá a 36. § (2) bekezdése alapján adatnak a nyilvántartásból történő beszerzéséhez szükséges idő,
c) a hiánypótlásra, illetve a tényállás tisztázásához szükséges adatok közlésére irányuló felhívástól az annak teljesítéséig terjedő idő,
d) a szakhatóság eljárásának időtartama,
e) az eljárás felfüggesztésének időtartama,
f) a 70. § (1) bekezdésében szabályozott eljárás időtartama,
g) a hatóság működését legalább egy teljes napra ellehetetlenítő üzemzavar vagy más elháríthatatlan esemény időtartama,
h) a kérelem, a döntés és egyéb irat fordításához szükséges idő,
i) az ügygondnok kirendelésére irányuló eljárás időtartama,
j) a szakértői vélemény elkészítésének időtartama,
k) a hatósági megkeresés vagy a döntés postára adásának napjától annak kézbesítéséig terjedő időtartam, valamint a hirdetményi, továbbá a kézbesítési meghatalmazott és a kézbesítési ügygondnok útján történő közlés időtartama.
(7) Az eljáró hatóság vezetője – ha azt törvény vagy kormányrendelet nem zárja ki – az ügyintézési határidőt annak letelte előtt indokolt esetben egy alkalommal, legfeljebb huszonkét, a (2) bekezdésben meghatározott esetekben legfeljebb tíz munkanappal meghosszabbíthatja.
(8) A szakhatóság eljárására irányadó ügyintézési határidő – ha törvény vagy kormányrendelet másként nem rendelkezik – tizenöt nap. Indokolt esetben a szakhatóság vezetője a szakhatósági eljárásra irányadó határidőt egy alkalommal tizenöt nappal meghosszabbíthatja, és erről az ügyfelet és a megkereső hatóságot értesíti.
58. § (1) Szakértőt kell meghallgatni vagy szakértői véleményt kell kérni, ha az eljáró hatóság nem rendelkezik megfelelő szakértelemmel, és
a) az ügyben jelentős tény vagy egyéb körülmény megállapításához különleges szakértelem szükséges, vagy
b) jogszabály írja elő a szakértő igénybevételét.
(4) Az igazságügyi szakértői tevékenységről szóló törvényben meghatározott kivételekkel a kirendelt szakértő a hatóság kirendelése alapján köteles eljárni. A kirendelt szakértő eljárási bírsággal sújtható és díja a határidő lejártát követő naptól kezdődően naponta egy százalékkal csökkenthető, ha anélkül, hogy a határidő meghosszabbítása iránti igényét vagy akadályoztatását előzetesen bejelentette volna, feladatait határidőre nem teljesíti.
59. § (1) A hatóság a szakértővel közli mindazokat az adatokat, amelyekre feladatának teljesítéséhez szüksége van. A szakértő az ügy iratait az eljárási feladatainak ellátásához szükséges mértékben megtekintheti, az ügyfél és a tanú meghallgatásánál, a tárgyaláson és a szemlén jelen lehet, az ügyfélhez, a tanúhoz, a szemletárgy birtokosához kérdéseket intézhet.
(3) A szakértőt a véleményadás előtt figyelmeztetni kell a hamis véleményadás jogkövetkezményére.
(4) Ha a szakvélemény nem egyértelmű, hiányos, önmagával vagy más szakértő véleményével, illetve a bizonyított tényekkel ellentétben állónak látszik, vagy helyességéhez egyébként nyomatékos kétség fér, a szakértő köteles a hatóság felhívására a szükséges felvilágosítást megadni.
(7) Az itt nem szabályozott kérdésekben a szakértőkre az igazságügyi szakértői tevékenységről szóló törvény rendelkezései irányadók. Ha jogszabály eltérően nem rendelkezik, a szakértői eljárás időtartamára a szakhatóságra irányadó rendelkezések irányadók.
61. § (1) Az e törvényben meghatározott esetekben a kötelezettség felróható módon történő megszegése esetén eljárási bírság kiszabásának van helye.
(2) Az eljárási bírság legkisebb összege esetenként ötezer forint, legmagasabb összege – a 141. § (1) bekezdésében foglalt eltéréssel – természetes személy esetén ötszázezer forint, jogi személy vagy jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet esetén pedig egymillió forint.
(3) Az eljárási bírság egy eljárásban, ugyanazon kötelezettség ismételt megszegése vagy más kötelezettségszegés esetén ismételten is kiszabható.

2005. évi XLVII. törvény az igazságügyi szakértői tevékenységről:
1. § (2) Az igazságügyi szakértő a tevékenységét e törvény és más jogszabályok rendelkezései, valamint a tevékenységére irányadó szakmai szabályok megtartásával, legjobb tudása szerint köteles végezni.
2. § (4) Külön jogszabály határozza meg azokat a szakkérdéseket, amelyekre nézve jogszabályban rögzített feladatkörében eljárva kizárólag meghatározott szervezet adhat szakvéleményt, valamint azokat a szervezeteket is, amelyek egyes szakterületeken szakvéleményt adhatnak.
8. § (1) Az igazságügyi szakértőt törölni kell a névjegyzékből, ha
f) a hatósági kirendelésnek – a 3. § (3) bekezdés d) pontjába ütköző módon – ismételten nem tesz eleget,
12/A. § (1) A társaság, a szakértői testület és – az önálló tevékenységként és az egyéni vállalkozóként végzett tevékenysége tekintetében – az igazságügyi szakértő köteles a szakértői tevékenységéről, annak figyelemmel kísérése céljából nyilvántartást vezetni. A nyilvántartás adatait e törvény 3. számú melléklete tartalmazza.
(2) A nyilvántartásban szereplő adatokat kizárólag az igazságügyi névjegyzéket vezető hatóság részére, a kirendelések teljesítésének ellenőrzése céljából lehet továbbítani, amely az adatokat az eljárás befejezéséig kezeli.
13. § (2) A szakértő a (4) bekezdésben foglalt kivételekkel köteles eljárni a hatóság kirendelése alapján.
(4) A szakértő köteles a tudomására jutásától számított öt napon belül – szakértői intézmény, társaság vagy szervezet kirendelése esetén tíz napon belül, annak vezetője útján – közölni a kirendelő hatósággal, ha
a) a személyére nézve törvényben meghatározott kizáró ok áll fenn,
b) a feltett kérdések megválaszolása egészben vagy részben nem tartozik azon szakismeretei körébe, amelyekben a szakértő a rá irányadó szabályok szerint jogosult eljárni,
c) a szakértői tevékenységének ellátásában fontos ok akadályozza, így különösen, ha tevékenysége ellátásának vagy a részvizsgálatok elvégzésének feltételei nincsenek meg, vagy más kirendelő hatóság felkérésének kell eleget tennie,
d) a vizsgálat elvégzéséhez más szakértő igénybevétele is szükséges,
e) feladatát a hatóság által megadott határidőre nem képes teljesíteni,
f) a feltett kérdésben külön jogszabályban meghatározott szervezet jogosult szakvéleményt adni.
14. § (1) A szakértő a kirendelő hatóságtól, valamint a felektől a szakvélemény elkészítéséhez szükséges további adatok, felvilágosítás közlését, iratok, vizsgálati tárgyak rendelkezésre bocsátását kérheti.
(2) A szakértő köteles haladéktalanul értesíteni a kirendelő hatóságot, ha – álláspontja szerint – annak hatáskörébe tartozó intézkedés megtétele vagy eljárási cselekmény lefolytatása szükséges.
17. § (1) Azokban az ügyekben, amelyekben a hatóság hivatalból folytat le bizonyítást, vagy a bizonyítás hivatalból történő elrendelésének is helye lenne, az egyes vizsgálatok elvégzéséért felszámítható díjat (munkadíjat és költségeket) a Magyar Igazságügyi Szakértői Kamara (a továbbiakban: MISZK) javaslatára is figyelemmel a miniszter rendeletben határozza meg.
(3) Az (1) bekezdésben meghatározott ügyeken kívül a szakértő a díjjegyzékével érvényesíteni kívánt díjat maga állapítja meg.
(4) A kirendelő hatóság a jogerős határozattal megállapított szakértői díjat az eljáró szakértő által benyújtott számla alapján 30 napon belül köteles kifizetni. A számla kiállítására nem köteles szakértő részére a szakértői díjat – a határozat jogerőre emelkedésének időpontjától számított 30 napon belül – átvételi elismervény ellenében, vagy a szakértő által meghatározott bankszámlára történő átutalással kell kifizetni.
19. § (1) A hatósági ellenőrzés során az igazságügyi névjegyzéket vezető hatóság azt ellenőrzi, hogy az igazságügyi szakértő és a társaság a kirendeléseknek eleget tesz-e.
(2) A hatósági ellenőrzés keretében az igazságügyi szakértő és a társaság tevékenységét az igazságügyi szakértői névjegyzéket vezető hatóság bármikor megvizsgálhatja és ennek során bekérheti a szakértői tevékenységről vezetett nyilvántartást. A vizsgálatot a kirendelő hatóság is kezdeményezheti.
26. § (1) Az egyetemek igazságügyi orvostani intézeteire e törvénynek az igazságügyi szakértői intézményekre vonatkozó szabályait megfelelően alkalmazni kell.
(2) Az egyetemek igazságügyi orvostani intézeteiben működő igazságügyi szakértőkre – az igazságügyi szakértővé válásra, a névjegyzékre és szakértői díj megállapítására vonatkozó szabályok kivételével – külön törvény eltérő rendelkezéseket állapíthat meg.

2005. évi CXXXIX. törvény a felsőoktatásról:
29. § (1) A felsőoktatási intézmény rektora vezeti és képviseli az intézményt, e jogkörében eljár mindazokban az ügyekben, amelyeket jogszabály, a szervezeti és működési szabályzat, a kollektív szerződés nem utal más személy vagy testület hatáskörébe.
(2) A rektor felelős a felsőoktatási intézmény szakszerű és törvényes működéséért, az egészséges és biztonságos munkafeltételek, oktatási és kutatási feltételek megteremtéséért, gyakorolja a munkáltatói jogokat, és dönt a felsőoktatási intézmény működésével kapcsolatosan minden olyan ügyben, amelyet jogszabály, a szervezeti és működési szabályzat, a kollektív szerződés nem utal más személy vagy testület hatáskörébe.

1979. évi 11. tvr. a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról (Bv. tvr.):
33. § (1) Az elítélt köteles – különösen -
f) alávetni magát a szükséges orvosi vizsgálatnak és gyógykezelésnek, a műtétre az egészségügyi jogszabályok az irányadók;
47. § (2) Az elítélt egészségének védelmére és egészségügyi ellátására az egészségügyi jogszabályok az irányadók, a gyógyszerellátás térítés nélkül illeti meg.
117. § (1) Az előzetesen letartóztatott köteles
d) a szükséges orvosi vizsgálatnak és gyógykezelésnek magát alávetni. A műtétekre az egészségügyi jogszabályok az irányadók;

282/2007. (X. 26.) Korm. rendelet a szakterületek ágazati követelményeiért felelős szervek kijelöléséről, valamint a meghatározott szakkérdésekben kizárólagosan eljáró és egyes szakterületeken szakvéleményt adó szervekről:
2. § (1) A 2. számú mellékletben meghatározott szakkérdésekben szakértőként kizárólag az ott felsorolt, az igazságügyi és rendészeti miniszter által alapított igazságügyi szakértői intézmény (a továbbiakban: intézmény), az orvostudományi képzést folytató egyetem igazságügyi orvostani intézete (a továbbiakban: egyetemi intézet) vagy más állami szerv járhat el.
(2) A 2. számú melléklet 1. pont b)-c) alpontja szerinti szakkérdésben kizárólag az eljárásra jogosult egyetemi intézet vagy intézmény igazságügyi orvostan vagy patológia szakterületen bejegyzett szakértője adhat szakvéleményt.
(3) A 2. számú melléklet 1. pont a) alpontja szerinti szakkérdésben kizárólag az eljárásra jogosult egyetemi intézet vagy intézmény két olyan szakértője járhat el, akik közül az egyik igazságügyi orvostan szakterületen, a másik igazságügyi orvostan vagy patológia szakterületen szerepel a névjegyzékben.

2. számú melléklet a 282/2007. (X. 26.) Korm. rendelethez
Szakvélemény adására kizárólagosan feljogosított szervek 
1. Halottakkal kapcsolatos vizsgálatok: 
a) igazságügyi boncolás 
b) hatósági boncolás 
c) ismeretlen személyazonosságú halottak boncolása
Budapest, illetőleg Pest és Nógrád megye területén: 
Semmelweis Egyetem Általános Orvostudományi Kar Igazságügyi Orvostani Intézete 
Igazságügyi és Szakértői Kutató Intézetek (ISZKI) Budapesti Orvosszakértői Intézet

329/2007. (XII. 13.) Korm. rendelet a Rendőrség szerveiről és a Rendőrség szerveinek feladat- és hatásköréről:
11. § (3) A rendőr-főkapitányság közigazgatási hatáskörében:
g) eljár a rendkívüli haláleset kivizsgálásával kapcsolatos eljárásban – a közlekedési baleset következtében beállott rendkívüli haláleset kivételével -, ha
gf) a halál az egészségügyi ellátás során következett be, és az egészségügyi dolgozó foglalkozási szabályszegése merült fel,

23/1994. (X. 26.) BM rendelet az eltűnt személyek felkutatásának és a rendkívüli halálesetek kivizsgálásának rendjéről:
2. § (1) Az eltűnt személy felkutatásáról, valamint a rendkívüli haláleset kivizsgálásáról kérelemre vagy hivatalból a rendőrség gondoskodik.
4. § (1) E rendelet alkalmazásában rendkívüli halál az a halál, amelynek természetes módon való bekövetkezését a körülmények kétségessé teszik, bekövetkezésének előzményei, körülményei ismeretlenek vagy nem állnak rendelkezésre olyan adatok, amelyekből megalapozottan következtetni lehet a halál bekövetkezésének körülményeire, így ha a halál(t):
a) közlekedési vagy foglalkozás körében bekövetkezett baleset okozta és bűncselekmény gyanúja nem merül fel,
b) egyéb baleset vagy mérgezés okozta, és a halál bekövetkezésével összefüggésben szükséges a felelősség vizsgálata,
c) öngyilkosság okozta vagy a körülmények erre utalnak,
d) az egészségügyi ellátás során következett be, és az egészségügyi dolgozó foglalkozási szabályszegése merült fel,
e) a fogvatartás közben következik be.
11. § (1) A rendkívüli haláleset kivizsgálása során az eljárási cselekményeket – így különösen a szemlét és a hatósági boncolást – úgy kell végrehajtani, hogy azok adatai egy későbbi, esetleges büntetőeljárásban bizonyítékként felhasználhatók legyenek.
12. § (1) A holttest vagy holttestrészlet (a továbbiakban együtt: holttest) temetéséhez, hamvasztásához (a továbbiakban együtt: temetés) az eljáró hatóság engedélye szükséges.
15. § (2) Rendkívüli haláleset kivizsgálására irányuló eljárásban az eljárást lezáró döntést közölni kell:
a) az elhalttal közös háztartásban élt vagy ennek hiányában az ismert legközelebbi hozzátartozójával, illetőleg a temetőkről és a temetkezésről szóló 1999. évi XLIII. törvény 20. § (1) és (2) bekezdésében meghatározott temetésre kötelezettel, ha a személyük az eljárás során ismertté vált, továbbá azzal, akinek a temetésre vonatkozó hatósági engedélyt az eljáró hatóság kiadta,
d) fogvatartott, kényszergyógykezelt, ideiglenesen kényszergyógykezelt halála esetén a büntetést vagy intézkedést végrehajtó büntetés-végrehajtási szervvel.

6/1996. (VII. 12.) IM rendelet a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól:
48. § (1) Amennyiben a bilincs kényszerítő eszközként való alkalmazásának a törvényben meghatározott feltételei nem állnak fenn, az elítélt mozgásának a korlátozása azonban a fogvatartás biztonságát sértő vagy veszélyeztető cselekmény megelőzése érdekében szükséges, korlátozó eszközként – ha az elítélt egészségi állapota azt megengedi – bilincs, vagy a végtagra helyezett, testi sérülést nem okozó más eszköz alkalmazható.
(2) A mozgáskorlátozó eszköz, ha azt az elítélt kísérése vagy intézeten kívüli őrzése során alkalmazzák, annak idejére; egyébként az elrendelési ok megszűnéséig, de legfeljebb folyamatosan tizenkét óra időtartamra alkalmazható.
(3) A mozgás korlátozása történhet a kezek előre vagy hátra bilincselésével, két vagy több személy egymáshoz rögzítésével, bilincs és bilincsrögzítő öv együttes alkalmazásával, vezetőszárral ellátott bilincstag (vezető bilincs), valamint egyéb, a végtag rögzítésére alkalmas eszköz használatával is.
(4) Mozgást korlátozó eszköz, előállítás esetén pedig a vezető bilincs alkalmazásának az elrendelésére és megszüntetésére a parancsnok vagy a személyi állomány általa megbízott tagja jogosult.
(5) Büntető ügyben történő előállításkor az eljáró ügyész, illetőleg a bíróság elrendelheti az alkalmazott mozgáskorlátozó eszköz eltávolítását. Az előállító őr az erre vonatkozó rendelkezést köteles végrehajtani. Az intézkedés nem vonatkozhat a vezetőbilincs eltávolítására.
(6) Ha az elítélt meghatározott helyen tartása másként nem biztosítható – a járművön való szállítást kivéve – átmeneti intézkedésként végtagja tárgyhoz is rögzíthető.
206/C. § (1) Az intézetben (egészségügyi intézményben) elhunyt elítélt haláláról az intézet soron kívül értesíti az elhalt hozzátartozóját (kapcsolattartóját).
(2) Amennyiben nincs az elhunyt eltemettetésére köteles személy, illetve aki azt elvállalná, az intézet megkeresi a haláleset helye szerint illetékes önkormányzatot a köztemetéssel kapcsolatos intézkedések megtétele végett.
(3) Az elítélt haláláról a hatóságokat külön jogszabály szerint kell értesíteni.

5/1998. (III. 6.) IM rendelet a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról:
4. §  (3) A fogvatartott egészségügyi ellátása visszautasításával kapcsolatos önrendelkezési joga – a saját és a közösség egészségének védelme érdekében -
a) veszélyeztető, illetve közvetlen veszélyeztető állapot fennállása esetén,
b) életveszélyes állapot, valamint várhatóan maradandó egészségkárosodás elhárítása miatt,
c) közegészségügyi-járványügyi érdekből,
d) törvényben meghatározott esetekben
korlátozható.
(4) A műtétre és a műtétnek minősülő vizsgálati (invazív) eljárásra az egészségügyi jogszabályok rendelkezései az irányadók.
34. § (1) Ha az orvos a halottvizsgálat során rendkívüli halálesetet észlel, arról a bv. intézet parancsnokát haladéktalanul értesíti.
(2) A bv. intézet parancsnoka a rendkívüli halálesetről haladéktalanul tájékoztatja a területileg illetékes rendőrkapitányságot, a bv. intézet törvényességi felügyeletét ellátó ügyészt, intézkedik, hogy a holttest és a helyszín a rendőrségi halottszemléig érintetlenül maradjon.
(3) A halottvizsgálat elvégzése után a holttest elszállításáról és a hatósági boncolás elrendeléséről a rendőrség intézkedik. A holttestet csak az ügyész nyilatkozata, valamint a hatósági boncolás után szabad eltemetni.
35. § (1) A fogvatartott részére a fogvatartás ideje alatt kérelmére, illetve szabaduláskor ki kell adni kórházi zárójelentésének egy példányát, valamint azokat az orvosi leleteket, illetve másolatukat, amelyek az egészségi állapotának megítélésében fontosak, vagy amelyekre a fogvatartott, illetve a szabaduló igényt tart. A fogvatartás ideje alatt kiadott dokumentumok elvesztéséért, megsemmisüléséért, eltűnéséért, megrongálódásáért a bv. intézetet felelősség nem terheli.

34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM együttes rendelet az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvénynek a halottakkal kapcsolatos rendelkezései végrehajtásáról, valamint a rendkívüli halál esetén követendő eljárásról:
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 217. §-ának (4) bekezdésében és 218. §-ának (5) bekezdésében, valamint a temetőkről és a temetkezésről szóló 1999. évi XLIII. törvény 41. §-ának (2) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján a következőket rendeljük el:
15. § (1) Rendkívüli halál esetén a hatósági, illetve az igazságügyi orvosi boncolást elrendelő hatóság intézkedik a holttestnek a halál bekövetkezése helyéről a szükséges vizsgálatok elvégzéséhez megfelelő feltételekkel rendelkező legközelebbi, boncolóhelyiség-csoportot fenntartó temetőbe vagy kórházi patológiai osztályra, illetve más intézménybe (továbbiakban: boncolás helye) történő szállításáról.
(2) A holttestnek a boncolás helyére történő szállításának, valamint tárolásának, hűtésének és boncolásának költségei a (3) bekezdésben meghatározott időpontig a boncolást elrendelő hatóságot terhelik.
(3) A boncolás helyéről a holttest temetőbe, temetkezési emlékhelyre, temetkezési szolgáltató telephelyére vagy hamvasztóüzembe történő szállításának, valamint tárolásának, hűtésének költségei a halottvizsgálati bizonyítvány kiállítását – ha az eltemetéshez, illetve elhamvasztáshoz hatóság engedélye szükséges, akkor az engedély kiadása napját, illetve az engedélyben a temetés legközelebbi időpontjaként megjelölt napot – követő első munkanaptól azt terhelik, aki törvény alapján az elhunyt eltemettetésére köteles, illetve az eltemettetést vállalja.
(4) A kórbonctani vizsgálat után a halott azonnal temethető. Rendkívüli halál esetén az elhunyt eltemetéséhez, illetve elhamvasztásához a halottvizsgálati bizonyítvány mellett az eljáró hatóság engedélye is szükséges.