Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-2481/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Juhász Zoltán
Az eljárás megindulása
A panaszos beadvánnyal fordult az Országgyűlési Biztos Hivatalához, amelyben az önálló bírósági végrehajtó (a továbbiakban: végrehajtó) és a felszámoló eljárását sérelmezte.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján, tekintettel arra, hogy az ügyben felmerült az Alkotmányban deklarált jogállamiságból fakadó jogbiztonság elvének, valamint a jogállam fogalmából és az emberi méltósághoz fűződő jogból levezethető tisztességes eljáráshoz fűződő jog megsértésének gyanúja, vizsgálatot rendeltem el.

A megállapított tényállás
Az ügyben megkerestem az eljárt végrehajtót, a rendelkezésemre álló iratok és adatok alapján a következők állapíthatók meg. 
A panaszos ügyében a bírósági végrehajtást a Budai Központi Kerületi Bíróság VH 1166/2008. szám alatt kiállított végrehajtható okirattal rendelte el. A panaszos, mint végrehajtást kérő szerepelt az eljárásban, az adós a végrehajtást kérő volt munkáltatója. A munkáltató elleni végrehajtási eljárás az elmaradt munkabér behajtására irányult.
Az eljárás során 2008. április 18-án a végrehajtó kiállított 4. V. 393/2008/6. szám alatt egy jegyzőkönyvet, amely a következőt tartalmazta: „ADÓS KORÁBBI VÉGREHAJTÁSI ÜGYÉBEN MEGÁLLAPÍTOTTAM, HOGY AZ ADÓSNAK A VÉGREHAJTÁSI LAPON SZEREPLŐ CÍMÉN LEFOGLALHATÓ INGÓSÁGA NINCS. AZ ALÁBBI MEGKERESÉSEKET KIADOM. GÉPKOCSI (BM), INGATLAN (TAKARNET), BANKSZÁMLA (VOLKSBANK. UNICREDIT BANK, COMMERZBANK, CITIBANK).”
A végrehajtó 2008. augusztus 8-án, 4. V. 393/2008/26. számon a következő tartalmú jegyzőkönyvet állította ki: „FENTI ÜGYBEN MEGÁLLAPÍTOM, HOGY ADÓS CÉG MAGYARORSZÁGON INGATLANNAL, GÉPJÁRMŰVEL NEM RENDELKEZIK. RÉSZÉRE AZ OTP, ERSTE, K&H, RAIFFEISEN, VOLKSBANK, CITIBANK, COMMERZBANK BANKOK SZÁMLÁT NEM KEZELNEK. FELLELHETÓ VAGYONA NINCS. A KÖVETELÉS JELENLEG BEHAJTHATATLAN. AZ ELJÁRÁS A VHT.52.§.D. SZERINT SZÜNETEL.”
A rendelkezésemre álló adatok szerint a végrehajtó 2010. 02. 05-én lekérdezett cégbírósági adatok alapján érzékelte, hogy az adós cég (a végrehajtást kérő volt munkáltatója) felszámolás alatt áll. A felszámolás kezdetének időpontja a cégkivonat adatai alapján 2008. 05. 14., míg a közzététel időpontja 2008. 06. 19.
A végrehajtó ezt követően 2010. 02. 05. napján 0004.V.393/2008/27. szám alatt kiállított jegyzőkönyvében megállapította, hogy az adós ellen felszámolási eljárás indult a Fővárosi Bíróság Fpk. 01-07-004993. számú végzése alapján. A csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény (a továbbiakban: Csődtörvény) 38. § (1) bekezdése alapján az eljárás „félbeszakadását” állapította meg a végrehajtó, és a végrehajtási iratokat megküldte (beterjesztette) a végrehajtási ügyben eljáró foganatosító bíróságnak. Egyúttal megjelölte a felszámolót, valamint a felszámoló biztost elérhetőségeikkel együtt.
A foganatosító bíróság (Budai Központi Kerületi Bíróság) 0102.2.Vh.1166/2008/30. számú végzésével a Csődtörvény idézett 38. § (1) bekezdése, valamint a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Vht.) alapján a végrehajtási eljárást megszüntette. Egyúttal a végrehajtást kérőt (panaszost) igényének szabályszerű bejelentésére hívta fel. 
A panaszos igényét ügyvéd segítségével a felszámolónak bejelentette, annak érdekében is, hogy a munkabértartozás kiegyenlítése érdekében a bérgarancia alapból lehívják a tartozás összegét. A felszámoló azonban arról tájékoztatta a panaszost, hogy mivel a Csődtörvény 28. § (1) bekezdés f) pontja szerinti felhívás ellenére a Csődtörvény 37. § (3) bekezdésében foglalt egy éves jogvesztő határidőn túl nyújtotta be igényét, így azt nem áll módjukban nyilvántartásba venni és visszaigazolni. A levél a további lehetőségekről, valamint a bírósági jogorvoslati lehetőségről nem tartalmazott tájékoztatást. A panaszos ezt követően fordult Hivatalomhoz.

Az érintett alkotmányos jogok
– A demokratikus jogállam fogalmából levezetett jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog
Alkotmány 2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.

A vizsgálat megállapításai
1. Hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának eljárási lehetőségeit az Obtv. 16. § (1) bekezdésében foglalt hatásköri szabályok határozzák meg. Ezek alapján az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [Obtv. 29. § (1) bekezdés], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Amennyiben az ügyben jogerős közigazgatási határozat született, az országgyűlési biztoshoz ennek közlésétől számított egy éven belül lehet beadvánnyal fordulni [Obtv. 17. § (4) bekezdés].
Az Obtv. 29. § (1) bekezdés j) pontja alapján az Obtv. alkalmazásában hatóságnak minősül az önálló bírósági végrehajtó és a megyei bírósági végrehajtó, így kiterjed e szervekre az országgyűlési biztos hatásköre. Az országgyűlési biztosnak ugyanakkor nincs jogi lehetősége a bírósági határozatok felülvizsgálatára, valamint arra sem, hogy a bíróság eljárását vizsgálja. Mindennek alapja az Obtv. 29. §-ának (1) bekezdése, figyelemmel ugyanezen szakasz (2) bekezdésének e) pontjára, valamint az Alkotmánybíróság 17/1994. (III. 29.) AB határozatában foglaltak.
Mivel bírósági végrehajtási eljárásban a végrehajtó intézkedése ellen a bírósághoz lehet fordulni végrehajtási kifogással, ezért a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatára vonatkozó szabály megfelelő értelmezésével (analógia) jár el az országgyűlési biztos. Ennek értelmében csak az önálló bírósági végrehajtó, valamint a megyei bírósági végrehajtó eljárását vizsgálja (a 2001. évi Obtv. módosítás óta), kivéve az olyan kérdést vagy kérdéseket, amelyre nézve bírósági eljárás van folyamatban, illetve amelyben a bíróság már érdemben döntött, valamint azokat a kérdéseket, melyek a bíróság hatáskörébe tartoznak.
A végrehajtó a bírósági végrehajtási eljárás folyamán, a végrehajtási cselekmények foganatosítása során a bíróság rendelkezései, valamint a megadott adatok alapján jár el. A bíróság döntését, rendelkezéseit nem vonhatja kétségbe. A bíróság döntései ellen a bírósági eljárás keretében meglévő eszközökkel lehet élni (pl.: ellentmondás, fellebbezés, perújítás, felülvizsgálat). A bírósági végrehajtási eljárás során a vitatott összegszerűségi kérdések eldöntése szintén a bíróság hatáskörébe tartozik.
A Csődtörvény 6. § (1) bekezdése szerint a csődeljárás és a felszámolási eljárás az adós – az eljárás lefolytatására irányuló kérelem benyújtásának napján bejegyzett – székhelye szerint illetékes megyei (fővárosi) bíróság hatáskörébe tartozó nemperes eljárás. Figyelemmel erre, valamint arra, hogy a felszámoló jogszabálysértő intézkedése vagy mulasztása ellen a tudomásszerzéstől számított 8 napon belül a sérelmet szenvedett fél a felszámolást elrendelő bíróságnál kifogással élhet [Csődtörvény 51. § (1) bekezdése], nincs hatásköröm a felszámoló eljárásának részletes vizsgálatára.
Mindezek alapján az ügy bírósági végrehajtással, a végrehajtó cselekményeivel összefüggő vonatkozásaira állapítottam meg eljárási, vizsgálati hatáskörömet, és csak az ezzel kapcsolatos felszámolási eljárásra vonatkozó jogszabályi rendelkezésekre és ezen alapuló gyakorlatra tértem ki jelentésemben.

2. Alkotmányossági követelmények
2.1. A jogállamiság fogalmából levezetett követelmények tekintetében
szerint a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Ezért alapvetők a jogbiztonság szempontjából az eljárási garanciák [9/1992. (I. 30.) AB határozat].
A jogállamiság elvéből folyó egyik alapvető követelmény, hogy „a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket” [56/1991. (XI. 8.) AB határozat].
Az Alkotmánybíróság 11/1992. (III. 5.) AB határozatában kimondta, hogy a jogbiztonság megköveteli a jogszabályok olyan világos és egyértelmű megfogalmazását, hogy mindenki, akit érint, tisztában lehessen a jogi helyzettel, ahhoz igazíthassa döntését és magatartását, s számolni tudjon a jogkövetkezményekkel. Ideértendő az is, hogy ki lehessen számítani a jogszabály szerint eljáró más jogalanyok és állami szervek magatartását. A testület 26/1992. (IV. 30.) AB határozatában pedig elvi éllel mutatott rá arra, hogy a világos, érthető és megfelelően értelmezhető normatartalom a normaszöveggel szemben alkotmányos követelmény. A jogbiztonság – amely az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság fontos eleme – megköveteli, hogy a jogszabály szövege értelmes és világos, a jogalkalmazás során felismerhető normatartalmat hordozzon.
Az Alkotmánybíróság 1160/B/1992. AB határozatában arra is utalt, hogy a jogszabályok rögzített nyelvi formában jelennek meg. A nyelvi megfogalmazás fogalmai, kifejezései mindig általánosak. Így adott esetben mindig kérdéses lehet, hogy a konkrét történeti tényállás a jogi normában szereplő fogalom körébe tartozik-e. A jogalkalmazás általános és elvont módon megfogalmazott jogi normák konkrét, egyedi esetekre való vonatkoztatása. Ennek során minden jogszabály értelmezésre szorul még akkor is, ha annak problémamegoldó, alkotó jellege elmosódott, az értelmezési művelet más korábbi jogszabály-értelmezésekre támaszkodva rutinná vált. Azt általában a jogalkotás dönti el, hogy valamely életviszonyt szabályoz-e, és azt is, hogy ezt milyen részletességgel, mennyire esetszerűen teszi. Ez a jogszabály homályosságától, értelmezhetetlenségétől különálló kérdés. Ha egy jogszabály tényállása túl részletező, túl szűk, túlságosan eseti, az megköti a jogalkalmazót és megakadályozza, megnehezíti, hogy a jogszabály az életviszonyok szabályozásában betöltse szerepét. Ha pedig egy jogszabály törvényi tényállása túl elvont, túl általános, akkor a jogszabály rendelkezése a jogalkalmazó belátása szerint kiterjeszthető vagy leszűkíthető. Az ilyen szabály lehetőséget ad a szubjektív jogalkalmazói döntésre, a különböző jogalkalmazók eltérő gyakorlatára, a jogegységesség hiányára. Ez csorbítja a jogbiztonságot. A jogszabálynak ezért az életviszonyok tipikus vonásait kell figyelembe vennie.

2.2. A tisztességes eljáráshoz való jog
A tisztességes eljáráshoz való jog az emberi méltósághoz való jogból is levezethető olyan alapvető jog, amely szoros kapcsolatban áll az egyenlőséghez való jog egyes elemeiből eredő elvárásokkal is. Ezek közül az egyenlő méltóságú személyként történő egyenlő bánásmódot, az egyenlőként kezelést kell érteni. A tisztességes eljárás azonban ezen kívül számos elvárást is felölel: olyan jogalkalmazói eljárást foglal magában, ami a materiális jogállam értékrendjének megfelelő, a demokratikus alkotmányfejlődés során kikristályosodott alapelvek és szabályok alapján zajlik. A tisztességes eljárás a jogbiztonság elvéhez hasonlóan olyan szabály, ami önálló alkotmányjogi normaként érvényesül, tehát nem csupán más előírásokat kiegészítő, járulékos szabály [Drinóczi Tímea (szerk.): Magyar alkotmányjog III. Alapvető jogok. Budapest-Pécs, 2006. 270. o.]
Mindezek mellett a tisztességes eljárás követelménye minden olyan eljárásra vonatkozik, amelyben valamely természetes vagy jogi személy az állam jogalkalmazói tevékenysége által érintett. Bár az Alkotmány e jog érvényesülését a bíróság eljárás tekintetében írja elő követelményként (Alkotmány 57. §.), egységes az értelmezési gyakorlat abban, hogy a tisztességes eljárás követelményének a közigazgatási hatósági eljárásban is érvényesülnie kell. [Drinóczi Tímea (szerk.): Magyar alkotmányjog III. Alapvető jogok. Budapest-Pécs, 2006. 270. o., Sári János: Alapjogok, Alkotmánytan II. Budapest, 2004. 109. o., Sólyom László: Az alkotmánybíráskodás kezdetei Magyarországon. Budapest, 2001. 562. o., valamint Halmai Gábor és Tóth Gábor Attila (szerk.): Emberi jogok. Budapest, 2003. 706. o.] Véleményem szerint mindez levezethető a jogállam fogalmából is, ahogy ez az előző részben idézett alkotmánybírósági határozatokból is következik. [A tisztességes eljárás (fair trial) követelménye az Alkotmánybíróság 6/1998. (III. 11.) AB határozata szerint, s a kapcsolatos nemzetközi dokumentumoknak megfelelően: „a fair trial olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet csupán megítélni. Ezért egyes részletek hiánya ellenére éppúgy, mint az összes részletszabály betartása dacára lehet az eljárás ’méltánytalan’ vagy ’igazságtalan’, avagy ’nem tisztességes’…”]
A bírósági végrehajtási eljárásban is érvényesülnie kell a tisztességes eljáráshoz való jognak, annál inkább, mivel az Alkotmánybíróság 46/1991. (IX. 10.) AB határozatában kifejtetteket, hogy a bírósági határozatok tiszteletben tartása, a jogerős bírósági döntések teljesítése – akár jogszerű kényszerítés árán is – a jogállamisággal kapcsolatos alkotmányos értékekhez tartozik. A végrehajtási eljárásban már nem a mindenkit megillető alkotmányos személyi jogokat kell elvont módon védeni, hanem az „ártatlanságában” a megelőző eljárás során megcáfolt jogsértővel szemben kell konkrét törvényes kényszerítő eszközöket alkalmazni. Ha ugyanis a végrehajtási rendszer gyenge és könnyen kijátszható, ez óhatatlanul a bírósági határozatok lebecsüléséhez, jogbizonytalansághoz, a jogtudat romlásához, a jogállamiság sérelméhez vezet. Az ilyen veszély leküzdése nyilvánvalóan mind állampolgári, mind társadalmi, mind pedig állami szempontból alkotmányos érdek. A bírósági ítéletek és más bírósági határozatok végrehajtásakor nem lehet ugyanis feltételezni, hogy az adós először akkor szerezne tudomást a követelésről, amikor a végrehajtó a lakásán megjelenik. A tipikus esetben az adós már a keresetlevél (fizetési meghagyás) kézbesítése során értesül a vele szemben fennálló követelésről. A bírósági eljárásban részt vehet, védekezhet, bizonyítási indítványt terjeszthet elő stb. Az adósnak módjában áll az önkéntes teljesítés is. Ha mégsem teljesít, kiszolgáltatottnak, ártatlannak, emberi méltóságában sértett személynek semmiképpen nem lehet őt tekinteni. Sőt kifejezetten hitelezővédelmi és általános jogállamisági érdeket szolgál az a rendelkezés, hogy a végrehajtó újabb, az önkéntes teljesítésre felhívó felesleges felszólítást már nem küld az adósnak, hanem megjelenik a lakásán és a követelés fejében lefoglalja ingóságait. Az alkotmányos rend védelme a végrehajtási eljárás e fázisában éppen a jogszerű kényszerintézkedések hatékony alkalmazásával érvényesül.

3. A bírósági végrehajtási eljárás és a felszámolási eljárás „találkozása” az alkotmányossági követelmények tükrében
A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 28. § (3) bekezdése szerint jogi személyek az állami, önkormányzati, gazdasági, társadalmi és más egyéb szervezetek. Ugyanezen szakasz (4) bekezdése szerint a jogi személy jogképes. Ha jogszabály eltérően nem rendelkezik, jogképessége kiterjed mindazokra a jogokra és kötelezettségekre, amelyek jellegüknél fogva nem csupán az emberhez fűződhetnek.
A Vht. 5. § (1) bekezdése alapján a bírósági végrehajtás során állami kényszerrel is el kell érni, hogy a pénzfizetésre, illetőleg az egyéb magatartásra kötelezett (a továbbiakban: adós) teljesítse a kötelezettségét.
Mindennek alapján a bírósági végrehajtásban jogi személy is szerepelhet adósként, ahogy ez ebben az esetben is történt. Az adós egy korlátolt felelősségű társaság (a továbbiakban: kft.) volt, amely a Ptk. 52. §-a, valamint 53. § (3) bekezdése és a gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (a továbbiakban: Gt.) 111. §-a és egyúttal a 2. § (2) bekezdése alapján jogi személyiséggel bíró gazdasági társaság, így a végrehajtási eljárásban adósként szerepelhet.
Ugyanakkor a Csődtörvény 3. § (1) bekezdés a) és b) pontjai alapján a jogi személyiséggel bíró kft. a felszámolási eljárás alanya is lehet. Ugyanis a Csődtörvény 3. § (1) bekezdés a) pontja szerint gazdálkodó szervezet: a gazdasági társaság, a közhasznú társaság, az ügyvédi iroda, a közjegyzői iroda, a szabadalmi ügyvivői iroda, a végrehajtói iroda, az európai részvénytársaság, a szövetkezet, a lakásszövetkezet, az európai szövetkezet, a vízgazdálkodási társulat (a víziközműtársulat kivételével), az erdőbirtokossági társulat, az önkéntes kölcsönös biztosító pénztár, a magánnyugdíjpénztár, az egyéni cég, az egyesülés, ideértve az európai gazdasági egyesülést is, az európai területi együttműködési csoportosulás, a sportegyesület, valamint mindazon jogi személyek, vagy jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaságok, amelyek fő érdekeltségeinek központja a Tanács fizetésképtelenségi eljárásokról szóló 1346/2000/EK rendelete alapján az Európai Unió területén található. Ugyanezen jogszabályhely b) pontja alapján adós: az a gazdálkodó szervezet, amely tartozását (tartozásait) az esedékességkor nem tudta vagy előreláthatóan nem tudja kiegyenlíteni. 
A Csődtörvény 1. § (3) bekezdése szerint a felszámolási eljárás olyan eljárás, amelynek célja, hogy a fizetésképtelen adós jogutód nélküli megszüntetése során a hitelezők a Csődtörvényben meghatározott módon kielégítést nyerjenek. Így egy kft. a felszámolási eljárás alanya is lehet adósként. Kérdés, hogy mi a viszony a két eljárás között. Ebben a tekintetben először a két eljárás jellegét és célját, valamint különbségét kell meghatározni. A vagyoni végrehajtásnak két típusa van: [Lásd ehhez Németh János-Vida István: A bírósági végrehajtás magyarázata. Budapest, 2004. 164-165. o.]
a) Teljes (totális) – más néven: általános, egyetemes (univerzális) – vagyoni végrehajtás, amely az adós vagyonát a maga egészében ragadja meg, és fordítja az adós tartozásainak kielégítésére. Ez a csődeljárás és a felszámolási eljárás során történik meg, amelynek következtében a jogi személyként működő adós jogalanyisága is megszűnik.
b) Egyedi (szinguláris) – más néven: különös, különleges – vagyoni végrehajtás ezzel szemben az adós egyes vagyontárgyait (vagyoni jogait) külön vonja végrehajtás alá (külön-külön történik a végrehajtás alá vonás, de természetesen a teljes tartozás kielégítése érdekében). Ez az eljárás az adós jogalanyiságát nem érinti, és jogi helyzetét nem változtatja meg olyan mértékben, mint a csődeljárás és a felszámolási eljárás.
A vagyoni végrehajtás két típusa láthatóan kapcsolatban van egymással. A teljes végrehajtáshoz alapul szolgálhat az egyedi végrehajtás eredménytelensége, másrészt a már megindult teljes végrehajtás útját állja az egyedi végrehajtási eljárások továbbfolytatásának, és mintegy magába olvasztja azokat. Ez az elv következetesen érvényesül a bírói gyakorlatban (nyilván azért is, mert jogszabály írja elő ennek az elvnek a gyakorlati érvényesülését).
Megjegyzendő ugyanakkor, hogy a jelenleg hatályos szabályozási rendszer tulajdonképpen nem állja útját annak, hogy egyedi végrehajtás, azaz bírósági végrehajtási eljárás keretében akár az adós teljes vagyona végrehajtás alá kerüljön, és az adós minden vagyonát elveszítse. A bírósági végrehajtási eljárásban érvényesülő fokozatosság és arányosság alapelvének gyakorlati alkalmazása ahhoz is elvezethet, hogy nagyobb összegű tartozás esetén a párhuzamosan, azonos időben, jogszerűen az adós különböző vagyontárgyaira (például: munkabér, ingó és ingatlan) vezetett végrehajtás ugyanolyan helyzetet idézzen elő, mint az univerzális végrehajtás (a jogi személy megszűnése nélkül). 
A Csődtörvény 27. § (2) bekezdés b) és c) pontjának hatályos szövege alapján megindított fizetésképtelenség megállapítása iránti eljárásokban a kérelem alapja jogerős bírósági vagy hatósági határozat. E körben a törvény a fizetési felszólítást sem teszi kötelezővé. Jogerős bírósági határozat esetén a hitelező szabadon választhat a bírósági végrehajtás vagy a fizetésképtelenség megállapítása között. A hatályos törvény ugyanis nem írja elő a végrehajtás eredménytelenségének igazolását sem. A c) pont bármilyen jogerős határozat, végrehajtható okirat alapján az egyedi végrehajtás eredménytelenségének igazolása mellett teszi lehetővé a fizetésképtelenség megállapítását. E § alkalmazása során kiemelendő, hogy eredménytelen végrehajtásnak minősül az a végrehajtási eljárás, amely az adós lefoglalható vagyona hiányában szünetel.
A jelen ügy szempontjából releváns kérdés azonban a bírósági végrehajtási eljárás és a felszámolási eljárás „összeütközése”. Az az eset, amikor a bírósági végrehajtási eljárásban kiderül, hogy az adós ellen felszámolási eljárás van folyamatban. Erre az esetre nézve a Csődtörvény 38. (1) bekezdése a következő szabályokat fogalmazza meg: az adós ellen a felszámolás kezdő időpontjában folyamatban lévő – a felszámolás körébe tartozó vagyonnal kapcsolatos – végrehajtási eljárásokat a végrehajtást foganatosító bíróságnak (hatóságnak) haladéktalanul meg kell szüntetni, a lefoglalt vagyontárgyakat és a befolyt, a végrehajtás költségeinek levonása után fennmaradó, de még ki nem fizetett pénzeszközöket a kijelölt felszámolónak kell átadni. Az adós ingatlanán fennálló végrehajtási jog a felszámolás kezdő időpontjában megszűnik. A felszámoló a végrehajtói díjjegyzékben foglalt díjfelszámítás ellen külön jogszabály rendelkezései szerint végrehajtási kifogást terjeszthet elő. A bíróság a felszámolást elrendelő jogerős végzést megküldi a végrehajtást elrendelő, vagy – ha azt ismeri – közvetlenül a foganatosító bíróságnak (hatóságnak); a végrehajtást elrendelő bíróság (hatóság) a felszámolás elrendeléséről haladéktalanul tájékoztatja a végrehajtást foganatosító bíróságot (hatóságot). Ugyanezen szakasz (2) bekezdése szerint a felszámolás kezdő időpontja előtt indult peres és nemperes eljárások a korábban eljáró bíróság előtt folytatódnak. A pénzkövetelés érvényesítése céljából a felszámolás kezdő időpontja előtt indított eljárás a hitelezőt nem mentesíti a Csődtörvény 28. § (2) bekezdésének f) pontjában és 46. § (7) bekezdésében foglalt kötelezettség teljesítése alól. Ennek megfelelően a hitelezőknek ismert követeléseiket a felszámolást elrendelő végzés közzétételétől számított 40 napon belül a felszámolónak be kell jelenteni; illetve ezzel együtt a nyilvántartás díját meg kell fizetniük. 
Tekintettel kell lennie a Csődtörvény 37. §-ának szabályaira is, amelynek az ügyben még alkalmazandó rendelkezése szerint az adóssal szemben fennálló olyan követeléseket, amelyeket a felszámolás közzétételétől számított 40 napon túl, de egy éven belül jelentettek be, a felszámoló nyilvántartásba veszi, és kielégíti, ha a Csődtörvény 57. § (1) bekezdésében felsorolt tartozások (általános kielégítési sorrend) kiegyenlítése után van rá vagyoni fedezet. Több késedelmesen bejelentkező hitelező között a kielégítési sorrend általános szabályai (Csődtörvény 57-58. §§) az irányadók. 
A felszámolás alatt keletkezett és felszámolási költségnek nem minősülő követelések tekintetében – ha a felszámolási zárómérleget még nem nyújtották be – a hitelezői igényt a követelés esedékessé válását követő 40 napon belül kell a felszámolónak bejelenteni, aki a követelést a – a Csődtörvény 28. § (2) bekezdésének f) pontjában foglalt (40 napon belül benyújtott) – határidőn belül benyújtott hitelezői igények között veszi nyilvántartásba. A 40 nap elteltével, de egy éven belül – legalább a felszámolási zárómérleg benyújtásáig – bejelentett igények nyilvántartásba vételére és kielégítésére az előző bekezdésben írtak az irányadóak.
Ezekben az esetekben az egyéves határidő elmulasztása jogvesztéssel jár. Megjegyzendő, hogy az egyéves határidő 2009. szeptember 1-től 180 napra rövidült.
A Vht. 55. § (1) bekezdésének b) pontja alapján a végrehajtást foganatosító bíróság a végrehajtást köteles végzéssel megszüntetni, illetőleg korlátozni, ha külön törvény így rendelkezik. Erre, és a Csődtörvény idézett 38. § (1) bekezdésére tekintettel a bírósági végrehajtási eljárásban szereplő foganatosító bíróságnak a végrehajtást haladéktalanul meg kell szüntetnie, a lefoglalt vagyontárgyakat és a befolyt, a végrehajtás költségeinek levonása után fennmaradó, de még ki nem fizetett pénzeszközöket a kijelölt felszámolónak kell átadni. Az adós ingatlanán fennálló végrehajtási jog a felszámolás kezdő időpontjában megszűnik.
Elvileg a Csődtörvény 38. § (1) bekezdése alapján a bíróság a felszámolást elrendelő jogerős végzést megküldi a végrehajtást elrendelő, vagy – ha azt ismeri – közvetlenül a foganatosító bíróságnak (hatóságnak); a végrehajtást elrendelő bíróság (hatóság) a felszámolás elrendeléséről haladéktalanul tájékoztatja a végrehajtást foganatosító bíróságot (hatóságot). Ez ebben az ügyben nem történt meg, és feltehetőleg ilyen eset a gyakorlatban számos alkalommal fordul elő.
Jelen ügyben a felszámolás alá került gazdálkodó szervezet vezetője nem tett eleget a Csődtörvény 31. §-ába foglalt kötelezettségeinek, így – többek között – nem vette fel a kapcsolatot a felszámolóval, iratanyagot nem adott át, a vagyonnal nem számolt el. Mindeközben a végrehajtó eljárása nem vezetett eredményre, hiszen a rendelkezésre álló iratokból az állapítható meg, hogy az adós képviseletére jogosult személlyel nem tudta felvenni a kapcsolatot, végrehajtás alá vonható vagyont nem tudott fellelni a kiadott megkeresések ellenére. Mindezek miatt a felszámoló és a felszámolást elrendelő bíróság nem is értesült arról, hogy a panaszos, mint végrehajtást kérő végrehajtási eljárást indított az adós, felszámolás alá kerülő gazdálkodó szervezet (kft.) ellen. Ezért a fentebb idézett rendelkezés sem érvényesülhetett a gyakorlatban, hiszen a felszámolást elrendelő bíróság nem tudta értesíteni a végrehajtást elrendelő vagy a végrehajtást foganatosító bíróságot sem, mivel nem állt rendelkezésére információ arról, hogy a felszámolás alá kerülő gazdálkodó szervezet ellen a panaszos által kezdeményezett végrehajtási eljárás volt folyamatban. Ez csak akkor derült ki, amikor a végrehajtó – a rendelkezésre álló adatok szerint – a 2010. február 5. napján hatályos adatokat lekérte a Céginformációs Szolgálattól. Ezt követően állította ki a végrehajtó 0004.V.393/2008/27. szám alatti jegyzőkönyvét, amelyben megállapította, hogy az adós ellen felszámolási eljárás indult a Fővárosi Bíróság Fpk. 01-07-004993. számú végzése alapján. A Csődtörvény 38. § (1) bekezdése alapján az eljárás „félbeszakadását” állapította meg a végrehajtó, és a végrehajtási iratokat megküldte (beterjesztette) a végrehajtási ügyben eljáró foganatosító bíróságnak. Egyúttal megjelölte a felszámolót, valamint a felszámoló biztost elérhetőségeikkel együtt. A jegyzőkönyvet megküldte a panaszos jogi képviselőjének is, a jegyzőkönyv a jogorvoslatra való figyelmeztetést is tartalmazott.
 A foganatosító bíróság (Budai Központi Kerületi Bíróság) 0102.2.Vh.1166/2008/30. számú végzésével a Csődtörvény idézett 38. § (1) bekezdése, valamint a Vht. 55. § (1) bekezdésének b) pontja alapján a végrehajtási eljárást megszüntette. Egyúttal a végrehajtást kérőt (panaszost) igényének szabályszerű bejelentésére hívta fel a felszámoló felé.
Mindeközben azonban a felszámolás alá került adós gazdálkodó szervezettel (kft.) szembeni hitelezői igények bejelentésére nyitva álló minden határidő lejárt, ezek a határidők jogvesztő jellegűek, így igazolási kérelemmel sem lehetett élni. Ezért a panaszos gyakorlatilag elesett attól a lehetőségétől, hogy a bíróság által jogerősen megállapított követeléséhez hozzájusson, elvi lehetősége sem maradt annak, hogy követelésének kielégítésére valaha esély mutatkozzon. 
Figyelemmel a felszámolási eljárások gyakorlatára, feltehetőleg hasonló helyzet – amikor a gazdálkodó szervezet vezetője nem, vagy csak késedelmesen adja át az iratokat, nem számol el – gyakran előfordul, amely hasonló problémákhoz vezethet. Ugyanis abban az esetben, ha a felszámoló a Csődtörvény 31. § b) pontja alapján megkapja a folyamatban lévő ügyekről az információkat az adóstól, akkor elvileg tájékoztathatja a foganatosító bíróságot annak érdekében, hogy sor kerüljön a végrehajtási eljárás megszüntetésére a Csődtörvény 38. § (1) bekezdése alapján.
A Vht. további részletes rendelkezéseket nem tartalmaz a felszámolási eljárással ütköző végrehajtási eljárásokra, a végrehajtó külön értesítési kötelezettségét sem írja elő.
A végrehajtási cselekmények foganatosításáról szólva a következő szabályok veendők figyelembe. 
A Vht. 7. § (1) bekezdése alapján a bírósági végrehajtás során a pénzkövetelést elsősorban a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt, az adós rendelkezése alatt álló összegből, illetőleg az adós munkabéréből, illetményéből, munkadíjából, a munkaviszonyon, munkaviszony jellegű szövetkezeti jogviszonyon, közszolgálati és közalkalmazotti jogviszonyon, szolgálati viszonyon, társadalombiztosítási jogviszonyon alapuló járandóságából, valamint a munkából eredő egyéb rendszeres, időszakonként visszatérően kapott díjazásából, juttatásából, követeléséből (a Vht. mindezen jövedelmekre a törvény további részében a munkabér fogalmát használja összefoglalva az egyszerűség okán) kell behajtani. Ha előre látható, hogy a követelést a munkabérre, illetőleg a pénzforgalmi szolgáltatónál kezelt összegre vezetett végrehajtással nem lehet viszonylag rövidebb időn belül behajtani, az adós bármilyen lefoglalható vagyontárgya végrehajtás alá vonható. A lefoglalt ingatlant azonban csak akkor lehet értékesíteni, ha a követelés az adós egyéb vagyontárgyaiból nincs teljesen fedezve, vagy csak aránytalanul hosszú idő múlva elégíthető ki [Vht. 7. § (2) bekezdés].
A Vht. 8. § (1) bekezdése alapján a Vht. keretei között a végrehajtást kérő rendelkezésétől függ, hogy az adós milyen jellegű vagyontárgyából kívánja követelésének végrehajtását. A bíróság azonban a végrehajtási kényszer arányos, illetőleg fokozatos alkalmazása céljából a végrehajtást kérő rendelkezésétől az adós érdekében eltérhet [Vht. 8. § (2) bekezdés].
A Vht. 138. § (1)-(3) bekezdései szerint, ha a végrehajtható okirat tartalmazza az ingatlan adatait, a végrehajtó a végrehajtási költség megelőlegezését követő 3 munkanapon belül lefoglalja az ingatlant. Ha a végrehajtást kérő a végrehajtási kérelemben úgy rendelkezett, hogy az adós ingatlanát is vonják végrehajtás alá, vagy az adós ingatlanának végrehajtás alá vonását nem zárta ki, de a végrehajtási kérelemben az ingatlan adatait nem jelölte meg, a végrehajtó a végrehajtási költség előlegezését és az ingatlan adatainak beszerzését követő 3 munkanapon belül intézkedik az ingatlan lefoglalása iránt. A végrehajtó az ingatlan lefoglalása végett megkeresi az ingatlanügyi hatóságot, hogy a végrehajtási jogot jegyezze be az ingatlan-nyilvántartásba, egyúttal felhívja az ingatlanügyi hatóságot, hogy a végrehajtási jog bejegyzésével kapcsolatos határozatának megküldésével együtt tájékoztassa a végrehajtót azoknak a nevéről és lakóhelyéről (székhelyéről), akiknek az ingatlanra vonatkozólag az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett joguk van. A foglalás a végrehajtási jog bejegyzésével valósul meg. Az ingatlanügyi hatóság a végrehajtási jog bejegyzését – ideértve a megelőző beadványokat is – soron kívül intézi el.
A Vht. 139. § (1) bekezdése alapján a végrehajtó a lefoglalt ingatlan értékesítése iránt akkor intézkedhet, ha a Vht. 7. § (2) bekezdése szerint a követelés viszonylag rövidebb időn belüli behajtása másképpen nem lehetséges, és a végrehajtási jog bejegyzéséről szóló határozatnak a végrehajtó részére történt kézbesítésétől számított 45 nap eltelt.
Hangsúlyoznom kell, hogy a bírósági végrehajtás hatékonysága érdekében lehetőség van több végrehajtási cselekmény egyidejű foganatosítására, mivel az idézett fokozatosság és arányosság alapelve nem jelent kötelező sortartást. Azaz – ahogy ezt már említettem – a különböző vagyontárgyak (adós rendelkezésre álló pénzintézetnél kezelt összeg, a tág értelemben vett munkabér, ingó, ingatlan vagyon) lefoglalását haladéktalanul foganatosítani kell, míg az értékesítés (árverés) nemteljesítés esetén és a fokozatosság és arányosság alapelve szerint történhet.
Mindennek alkotmányos indokát adja a korábban idézett 46/1991. (IX. 10.) AB határozat. A hatékony bírósági végrehajtás az alkotmányos jogállam jogrendszerének elengedhetetlen, kiemelkedően fontos alkotóeleme, mivel ennek hiányában súlyosan sérül a jogbiztonság elve.
A fokozatosság és arányosság alapelve olyan rugalmasan kezelendő elv, amely széleskörű mérlegelési joggal ruházza fel az eljáró végrehajtót, azonban mindenkor biztosított a bírói jogorvoslat igénybe vétele. Pontos határidőket egy végrehajtási cselekmény foganatosítására a sorrendiség tekintetében azonban csak láthatóan kivételesen fogalmaz meg a Vht. A Vht. 47. és 47/A. §-ai alapján széleskörű információgyűjtési jogosultság illeti meg a végrehajtót. Ennek keretében a Vht. 47. § (1) és (2) bekezdései alapján a cégbíróságot is megkeresheti, ugyanezen szakasz (7) bekezdése alapján a megkeresés történhet elektronikus úton is. Minderre azonban a Vht. nem ír elő határidőket, sem azt, hogy az adatlekéréseket ismételten milyen gyakorisággal kell megkísérelni.
A végrehajtási eljárás lefolytatására sem ír elő konkrét határidőt jogszabály. A bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről szóló 1/2002. (I. 17.) IM rendelet 23. §-a az ügyintézés sorrendjéről rendelkezve úgy szabályoz, hogy az egyes végrehajtási cselekményeket a végrehajtó az ügyek érkezésének sorrendjében köteles teljesíteni.
Amennyiben az adósnak van végrehajtható vagyona, illetve jövedelme, akkor is jelentkezhetnek olyan objektív akadályok, amelyek a végrehajtási eljárás elhúzódásához, esetleg meghiúsulásához vezethetnek, fellelhető vagyon hiányában a végrehajtási eljárás szünetel a Vht. 52. §-a szerint.
Láthatóan nincs pontos szabály arra, hogy ha az adós gazdálkodó szervezet (jogi személyiséggel bíró gazdasági társaság, kft.), akkor mikor, illetve milyen gyakorisággal kell meggyőződnie a végrehajtónak arról, hogy az adott adós nem áll felszámolás alatt. Ez különösen olyan esetekben fontos, mint a jelen ügy, amikor az adós vezetőjével vagy képviselőjével nem sikerült felvenni a kapcsolatot, fellelhető és végrehajtás alá vonható vagyona nem volt, ezért a végrehajtó eleve csak a felszámolás közzétételéből, a cégnyilvántartás adataiból értesülhetett a felszámolás elrendeléséről. Míg a felszámolást elrendelő bíróság és a felszámoló azért nem értesült a folyamatban lévő végrehajtási eljárásról, mert az adós vezetője nem adott át semmilyen iratot, hivatalból a bíróság pedig nem kérdezte le az összes bíróságot vagy bírósági végrehajtót, hogy van-e folyamatban végrehajtási eljárás az adós ellen.
A gyakorlatban az eljáró végrehajtók általában az eljárásuk megkezdését követően, a végrehajtási cselekmények foganatosítása során, a beszerzett, illetve tudomásukra jutott információk alapján tudják megállapítani azt, hogy az adós ellen indult-e felszámolási eljárás. Ezt követően tudnak intézkedni arról, hogy a Csődtörvény 38. § (1) bekezdésének érvényesülése érdekében az ügyet beterjesszék a bírósághoz. Ez azonban azzal a veszéllyel fenyeget, hogy a végrehajtást kérő – önhibáján kívül – nem képes hitelezői igényét a felszámolási eljárásban rendelkezésre álló jogvesztő határidőn belül előterjeszteni, mint ahogy ez ebben az ügyben is történt. Tekintettel arra, hogy a végső jogvesztő határidő időközben 1 évről 180 napra rövidült, az ilyen jogi helyzetek kialakulása még valószínűbbé vált.
Mindennek alapján szükséges lenne a vonatkozó joganyag, a Vht. és/vagy a Csődtörvény olyan módosítása, amely lehetővé tenné azt, hogy az eljáró végrehajtó időben értesüljön, és így időben értesíthesse a végrehajtást kérőt is, az adós elleni felszámolási eljárás megindulásáról. Figyelembe véve a bírósági végrehajtások gyakorlatát, mindennek törvényben való rögzítése indokolt. 
Történhet ez például oly módon, hogy a norma előírja azt, hogy a végrehajtóhoz érkezést követően az adott ügyben (ha a Csődtörvény hatálya alá tartozó adósról van szó) a cégadatokat haladéktalanul lekérjék, illetve meghatározott időközönként ezt az adatlekérést megismételjék. Tudomásom szerint az elektronikus informatikai rendszer ezt már lehetővé teszi. Álláspontom szerint az ilyen esetek előfordulását csak egy ilyen gyakorlat kialakulása tudja megelőzni, amelyhez viszont – figyelemmel a jogterület sajátosságaira – szükséges lenne egyértelmű jogszabályi előírás, annak érdekében is, hogy ez a gyakorlat számon kérhető legyen. Ebben a tekintetben indokolt lenne átgondolni a vonatkozó díjfizetési költségeket, az erre vonatkozó szabályokat (adatlekérési, adatközlési díjak), illetve ezek esetleges módosításának szükségességét. Álláspontom szerint a megfelelő szabályok kialakítására a fentiek szerint szükség van, legalább egyes privilegizált követelések érvényesítésének megkönnyítése érdekében.
Nem fordulhat elő, hogy a jogszerűen eljáró jogosult, önhibáján kívül a jogszabályba foglalt eljárási rendelkezések nyomán, a kialakult jogi helyzet eredményeképpen ne tudja érvényesíteni jogerős bírósági határozatban megállapított jogszerű követelését, anélkül, hogy ennek bármilyen ésszerű alkotmányos indoka lenne. Jelen ügyben különösen sérelmes, hogy a jogosult a bérgarancia alap által lehetővé tett garanciák igénybe vételének lehetőségétől is elesett.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a jogállam fogalmából levezethető jogbiztonság követelménye, valamint a végrehajtást kérő tisztességes eljáráshoz való joga tekintetében, a jogi szabályozás hiányosságaira visszavezethető okból alkotmányos visszásságot idéz elő a végrehajtási eljárás fent leírt eredménytelensége.

Intézkedéseim
1. Az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy fontolja meg a felszámolási eljárás elrendelésének idején folyamatban lévő bírósági végrehajtási eljárásokra vonatkozó olyan szabályozás kialakítását, amely – a jelentésemben foglaltaknak megfelelően – biztosítja, hogy a végrehajtást kérő jogai ne sérüljenek, hitelezői igényét a felszámolási eljárásban érvényesíteni tudja. Az egyértelmű szabályozás teremtheti meg ezen a területen az eljáró végrehajtók egységes gyakorlatát, amely a jogosultak érdekeinek megfelelő, alapjogi szempontból is garantált védelmét jelentheti.
2. A jelentést tájékoztatásul – az egységes végrehajtói gyakorlat kialakítása érdekében – megküldöm a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara Elnökének is.

Budapest, 2011. március 22. 
Prof. Dr. Szabó Máté sk.