Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
Az AJB 2183/2010 ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
dr. Dezső Adrienn
Az eljárás megindítása
A Magyarországot is mélyen érintő globális pénzügyi válság során az állampolgárokat érintő pénzügyi (különösen adó, illeték, bank, nyugdíjbiztosítási) jogviszonyokban az alapvető jogok érvényesülése mikéntjének feltárása érdekében, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (2) bekezdése alapján, hivatalból több vizsgálatot indítottam. 
E vizsgálataim egyik elemeként annak feltérképezésre törekedtem, hogy a lakossági pénzügyi szolgáltatások terén a szerződések egyoldalú módosításának korlátozására vonatkozó törvénymódosítások érezhető változást eredményeznek-e a pénzügyi intézmények szerződési feltételeinek kialakulásában, javult-e az elmúlt 2 évben a szerződési feltételek áttekinthetősége és közérthetősége, valamint a pénzügyi szolgáltatók milyen gyakorlati intézkedéseket tettek a felelős hitelezés követelményeinek érvényre juttatása érdekében.
Vizsgálatom eredményes lefolytatása érdekében tájékoztatást kértem a pénzügyminisztertől, az igazságügyi és rendészeti minisztertől, a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletének elnökétől, valamint a Magyar Bankszövetségtől.

A megállapított tényállás
2008-2010 folyamán több olyan törvény és kormányrendelet született, amelyek célja a fogyasztóvédelem erősítése, az ügyfelek megfelelő tájékoztatása és a hitelkockázat csökkentése volt. A jogszabályok egy részét 2010. január l-jétől és március 1-jétől kell alkalmazni, másik részük ugyanezen év június 11-én lépett hatályba. A lakosság részére hitelt nyújtó pénzügyi szervezetek ügyfelekkel szembeni tisztességes magatartásáról szóló Magatartási Kódex (a továbbiakban: Magatartási Kódex) ugyancsak 2010. január 1-jén lépett hatályba.
A szabályozásban az elmúlt időszakban megjelentek a körültekintő, az ügyfél teljesítőképességét is nagyobb mértékben figyelembevevő hitelbírálaton alapuló hitelezési gyakorlat kialakítását célzó rendelkezések, illetve a közvetlen hitelnyújtási és hitelfelvételi korlátok. 
Az új szabályok több ponton módosították, szigorították a hitelnyújtás szabályait és lényeges újításokat intézményesítettek a hitelek kereskedelmi kommunikációjára, a szerződéskötést megelőző tájékoztatásra, a hitelképesség vizsgálatára, a hitelköltségek egyoldalú módosítására, az ügyfél elállási jogára és az előtörlesztésre vonatkozóan. A magánszemélyek csődvédelmével kapcsolatban meg kell említeni a végrehajtási jog területén az adósok szociális biztonságának elősegítése, a gazdasági válság negatív hatásainak enyhítése érdekében bevezetett azon módosításokat, amelyek az eladósodott magánszemélyek segítését, védelmét célozzák, valamint a jogi segítségnyújtó szolgálat működtetését és feladatainak kiterjesztését, amelynek révén a nehéz helyzetben lévő, jogismerettel nem rendelkezők még inkább kiszolgáltatottá válása megelőzhető. 

Ügyfelek tájékoztatása
Amint arra az általam tájékoztatásra kért igazságügyi és rendészeti miniszter rámutatott, a tájékoztatási kötelezettség további bővítése már nem feltétlenül lehet a hatékonyságot növelő tényező. A szerződéskötést megelőzően és a szerződéskötéssel kapcsolatban már jelenleg is olyan mennyiségű információ és nyilatkozattételi kötelezettség terheli az ügyfelet, amely a tájékoztatás tényleges céljával ellentétes hatást is generálhat. 
A pénzügyi szolgáltatásokra és alapvetően ezen belül is a hitelnyújtáshoz, hitelfelvételhez kapcsolódó kockázatokra vonatkozó tájékoztatási kötelezettséggel kapcsolatos hatályos szabályozás is rendkívül részletes előírásokat tartalmaz (ld. különösen a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi CXII. törvény (Hpt.) 203-214/D. §-ait). E rendelkezések meghatározzák az ügyfelek tájékoztatásával, az üzletszabályzattal és a fogyasztási kölcsönökkel kapcsolatos alapvető szabályokat, ideértve a kötelező tájékoztatásokat, valamint a teljes hiteldíj mutatóval kapcsolatos szabályokat is. 
E szabályok határozzák meg azt is, hogy mely esetben tekinthető semmisnek a fogyasztási, lakossági kölcsönszerződés. Az e rendelkezésekben meghatározott, a szerződés minimális kötelező tartalmi elemei is tartalmazzák mindazokat a körülményeket, szabályokat, melyek kellő ismeretében az ügyfelek megismerhetik a szerződéssel járó kockázatokat. 
Külön is ki kell emelni, hogy már hosszabb ideje része a jogi szabályozásnak a Hpt. 203. § (4) és (5) bekezdésében szereplő, a devizahitel nyújtására irányuló, illetve ingatlanra kikötött vételi jogot tartalmazó szerződések esetében a külön kockázatfeltáró nyilatkozat és az azzal kapcsolatos ügyfél-tájékoztatás. A szabályozás tételesen meghatározza a kockázatfeltáró nyilatkozat kötelező tartalmi elemeit is. 
A fogyasztóknak a pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos tájékoztatására vonatkozó rendelkezések igen jelentős mértékben az uniós jog által determinált, kötött szabályrendszert jelentenek. Az uniós jogi szabályozásnak történő megfelelés és a fogyasztói tájékoztatás jelentős fejleménye, hogy 2009. november 1-jén hatályba lépett a pénzforgalmi szolgáltatások nyújtásáról szóló 2009. évi LXXV. törvény és 2010. június 11-én hatályba lép a a fogyasztónak nyújtott hitelről szóló 2009. évi CLXII. törvény (Fht.). Mindkét törvényi szabályozás rendkívül széles körben és nagy terjedelemben tartalmaz előírásokat a tájékoztatási kötelezettségre. A Fht. külön tételesen határozza meg többek között a hitelre vonatkozó kereskedelmi kommunikáció, a szerződéskötést megelőző tájékoztatás, a hitelszerződés, a fizetési számlához kapcsolódó hitelre vonatkozó tájékoztatás kötelező formai és tartalmi elemeit. 
A Fht. 1. melléklete részletesen, a formanyomtatvány szintjén határozza meg a hitelszerződés megkötését megelőző általános tájékoztató elemeit. 
Ezen tájékoztatási kötelezettség a szerződéssel kapcsolatos kockázatokra is részletesen kiterjed. 
Hangsúlyozni szeretném, hogy a jelzett törvényi szabályozást megalapozó uniós jogi szabályok nagy része, de különösen a tájékoztatási kötelezettséggel kapcsolatos szabályozás ún. maximum harmonizációs szabályozás, azaz az uniós normáknál szigorúbb szabályozást a hazai jog nem tartalmazhat. 
Az Fht. az uniós jogi szabályozás hatályán túllépve – bár az általános szabályoktól eltérő, néhány esetben azoknál enyhébb szabályozással – kiterjed a jelzáloghitelre és a pénzügyi lízingre vonatkozó szerződésekre is. 
Fentieknek megfelelően a hazai jogi szabályozás folyamatosan és egyre részletesebb, szigorúbb szabályozást ad a pénzügyi szolgáltatásokkal és azok kockázataival kapcsolatos tájékoztatási kötelezettségek tekintetében.
A fentiek mellet a Magatartási Kódexben a hitelezők maguk is kötelezettséget vállaltak arra, hogy átlátható szerződési feltételeket alakítanak ki, így az ennek való megfelelés a csatlakozó intézményektől fokozottan elvárt. 
A Felügyelet már 2006-ban, a lakossági hitelezés előzetes ügyfél-tájékoztatási és fogyasztóvédelmi elveiről szóló 9/2006. (XI. 7.) számú ún. hitelezési ajánlásában megfogalmazott bizonyos elvárásokat a pénzügyi intézmények és azok ügynökeik felé az ügyfelek szerződéskötést megelőző tájékoztatása kapcsán, sőt az abban meghatározott fogyasztóvédelmi elvek között szerepelt, hogy a „pénzügyi intézmény fordítson kiemelt figyelmet a kockázatok bemutatására”. Az ajánlás jelentőségét mutatja, hogy annak számos pontját átvezették az új, illetve módosított jogszabályokban, valamint a Magatartási Kódexben.
Az említett változásokkal összefüggésben hangsúlyozandó, hogy számos olyan jogszabály-módosításra, új jogszabály megalkotására került sor az elmúlt időszakban, melyek kifejezetten az ügyfél-tájékoztatásra írnak elő részletesebb, szigorúbb követelményeket. Utalni szeretnék itt a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló törvény rendelkezéseire, amely általános érvénnyel alkalmazandó az ügyfelek tájékoztatása kapcsán. Említést érdemelnek az Fht.) rendelkezései, melyek előírják nemcsak a hitelező, de a hitelközvetítő számára is, hogy az ügyfeleknek a szerződéskötést megelőzően milyen mélységben és formában adjanak részletes tájékoztatást. Az Fht. ennek keretében azt is előírja, hogy az ügyfélnek adott felvilágosításnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy a fogyasztó felmérje, hogy a hitel igényeinek és pénzügyi teljesítőképességének megfelel-e. 
Ebbe a körbe tartozik a körültekintő lakossági hitelezés feltételeiről és a hitelképesség vizsgálatáról szóló 361/2009. (XII. 30.) Korm. rendeletet 3. § (3) bekezdése is, melynek alapján minden hitelt nyújtó pénzügyi intézmény köteles a hitelképességi vizsgálatot megelőzően a túlzott eladósodás kockázatait ismertető rövid írásos tájékoztatót átadni a vele szerződni szándékozó magánszemély ügyfeleinek. A tájékoztató szövegét a Korm. rendelet értelmében a Magyar Nemzeti Bank és a Felügyelet fogalmazta meg. E tájékoztató 2010. május 27. napjától elérhető a két intézmény honlapján. 
A jogszabályi rendelkezéseken túl a Magatartási Kódex aláírásával is vállalták az érintett intézmények, hogy a Magatartási Kódexben foglaltaknak megfelelő tájékoztatást nyújtanak már meglévő és leendő ügyfeleiknek a szerződéskötést megelőzően, és ennek során a hiteltermékek lehetséges veszélyeire is kitérnek. A Felügyelet által lefolytatott témavizsgálat megállapította, hogy az intézmények ügyfél-tájékoztatási tevékenysége jelentősen fejlődött. A Magatartási Kódex hatására az intézmények többsége a korábban alkalmazott gyakorlatukon túlmutató módon – úgy írásban, mint szóban – tájékoztatja ügyfeleit (leendő ügyfeleit) a szerződés megkötése előtt. 
A Bankszövetség álláspontja szerint a bankok jelentős erőfeszítéseket tettek a szerződési feltételek áttekinthetősége és közérthetősége javítása érdekében. A pénzintézetek az üzletszabályzatok kialakítása során általában arra törekednek, hogy az ügyfelek számára átlátható struktúrát képezzen, gyorsan kideríthető legyen, hogy az egyes szolgáltatásokra milyen szabályok vonatkoznak. Ennek megfelelően a teljes banki ügyfélkört átfogó, közös rendelkezéseket tartalmazó Általános Üzleti Feltételek mellett külön lakossági és vállalati üzletszabályzatokat alakítottak ki. Általában törekednek arra, hogy a bank és az ügyfelek kapcsolatát szabályozó dokumentumokban (szerződés, üzletszabályzatok, kondíciós listák, hirdetmények) ne kizárólag jogszabályi hivatkozással rögzítsék a jogviszony feltételeit. 
A bankok által nyújtott szolgáltatásokra vonatkozó rendkívül komplex - és sajnos gyakran inkoherens - jogszabályi háttér, továbbá számos esetben a hatályba lépést megelőző, a szabályoknak megfelelő állapot kialakítására rendelkezésre álló aránytalanul rövid idő, az átláthatóság követelményének való megfelelést nagyban nehezíti. A jogszabályok egyes rendelkezéseinek eltérő hatályba léptetése esetében ehhez a banki szabályzatoknak is kényszerűen igazodniuk kell, s a szabályzatok többlépcsős módosítása az ügyfelek eligazodását óhatatlanul megnehezíti. Azt is figyelembe kell venni, hogy pl. a pénzintézetek általános szerződési feltételeit, üzletszabályzatait összefoglaló dokumentumok jogi dokumentumok, azaz a közérthetőséget a jogi követelmények egyértelmű érvényesítésével együtt kell(ene) érvényre juttatniuk.
A Bankszövetség tájékoztatása szerint, ha a hitelhez állami kamattámogatás, vagy állami kezesség járul, tájékoztatják az ügyfelet az igénybevétel feltételeiről, a visszafizetés során tanúsított esetleges nem szerződésszerű magatartás jogkövetkezményeiről. 

Az egyoldalú szerződésmódosítások
A Bankszövetség válaszában utalt arra, hogy az egyoldalú szerződésmódosítás jogintézményét már a pénzintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 1991. évi LXIX. törvény is ismerte. Az egyoldalú szerződésmódosítás fontos szerepet tölt be a banki gyakorlatban, mert nem lehet azzal számolni, hogy a kölcsön teljes futamideje alatt a refinanszírozás feltételei változatlanok maradnak. A közepes és hosszú lejáratú hiteleknél elkerülhetetlen olyan kikötéseknek az alkalmazása, amely a kamatok és más szerződéses feltételek utólagos, egyoldalú módosítását lehetővé teszik, hiszen a bankok általában rövid lejáratú forrásokból finanszírozzák a hosszú lejáratú hiteleiket. Az egyoldalú szerződésmódosítás joga – írja válaszában a Bankszövetség – annak jogszabályi elismerése, hogy a hosszabb távú hitelviszonyokban folyamatosan szükség van egy olyan mechanizmusra, ami biztosítja azt, hogy szolgáltatás és ellenszolgáltatás arányos és egyenértékű legyen. Amennyiben a bank nem tudna a jövőben várható változásokra reagálni, úgy ezeknek a változásoknak a lehetősége egy olyan kockázatot jelentene, amit a bank „beárazna”, és aminek az lenne a következménye, hogy a hitelek nagyon megdrágulnának. 
Nagyon leegyszerűsítve azért, mert a bank pénzügyi közvetítőként a pénzfelesleggel rendelkezők szabad pénzét gyűjti össze – a saját nevében ígérve azok rendes visszafizetését – majd – szintén a saját nevében – hitelt nyújt ezekből a pénzt igénylőknek. Mivel a pénzfölösleggel rendelkezők (megtakarítók) nem hajlandók olyan hosszú időre lekötni a pénzüket, mint amilyen hosszú időre a hitelt igénylők szeretnének kölcsönt felvenni, a banknak újra a pénzpiacon elérhető forrásokat is igénybe kell vennie, majd ezeket újabban felvett forrásokból visszafizetnie. Mivel ezeknek a rendszeresen megújítandó, rövid lejáratú idegen forrásoknak az árát a bank nem tudja előre kalkulálni, kénytelen a már kihelyezett hosszabb távú hiteleit újra árazni annak érdekében, hogy a befolyó törlesztésekből ismét forrást tudjon szerezni a piacról. 
Ha a refinanszírozás feltételei megváltozásából fakadó kockázatot teljes egészében a bankrendszernek kellene viselni, az feltehetően a hitelezési tevékenység beszűkülését, illetőleg a hitelnyújtás drágulását eredményezné. A Bankszövetség szerint ezért az egyoldalú szerződésmódosítás tehát kockázatkezelési eszköz is a bank részéről. 
A fogalom akkor vált szélesebb körben ismertté, amikor a 2006-ban a Lakossági Pénzügyi Szolgáltatásokat Vizsgáló Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az egyoldalú szerződésmódosítás lehetősége indokolatlan hatalmat jelent a pénzügyi szolgáltatók számára, ezért azt jogszabályi úton kell korlátozni. 
A pénzügyminiszter tájékoztatása szerint a pénzügyi intézmények egyoldalú szerződésmódosítási gyakorlatának korlátozása érdekében az Országgyűlés 2009. március 23-án fogadta el a pénzügyi közvetítőrendszer felügyeletét érintő egyes törvények módosításáról szóló 2009. évi XIII. törvényt, amelyben módosította a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi CXII. törvény (a továbbiakban. Hpt.) egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó rendelkezését. Az új rendelkezések 2009. augusztus 1-jén léptek hatályba. A bankok véleménye szerint egyes szabályok alkalmazása nem volt egyértelmű, ezért 2009. július 17-én a Kormány, a Bankszövetség, a PSZAF és a GVH képviselői megállapodtak arról, hogy a hitelintézetek két hónapig felfüggesztik a kedvezőtlen szerződésmódosításokat. Ezalatt a kormány előkészítette a márciusban elfogadott törvény módosítását és kidolgozásra kerül a Magatartási Kódex, amely meghatározza az ügyfelekkel szembeni tisztességes magatartás részletes alapelveit. 
A Magatartási Kódex elfogadására 2009. szeptember 16-án került sor, a csatlakozó pénzügyi intézmények száma elérte a 270-et. Az aláíró intézmények emellett vállalták a kedvezőtlen módosításra vonatkozó moratórium december 1-ig történő meghosszabbítását. Ha a Magatartási Kódexet aláíró pénzügyi intézmények nem tartják be annak szabályait, akkor a Felügyelet megtévesztő kereskedelmi gyakorlat miatt eljárást indíthat ellenük, valamint a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletéről szóló 2007. évi CXXXV. szóló törvény által meghatározott intézkedéseket alkalmazhatja. 
Az egyes pénzügyi tárgyú törvények módosításáról szóló 2009. évi CL. törvény 2010. január 1-jei hatállyal módosította a Hpt. egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó rendelkezéseit. A hatályos Hpt. rögzíti, hogy díjat vagy költséget a pénzügyi intézmények évente legfeljebb az előző évi fogyasztói árindex mértékében emelhetnek. A törvény szerint a hitelező akkor gyakorolhatja a szerződés egyoldalú módosítására vonatkozó jogát, ha a módosításra okot adó objektív körülmények tételes meghatározását a szerződés tartalmazza, valamint a hitelező árazási elveit írásban rögzítette. Az árazási elvek megfelelősségét a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete ellenőrzi a pénzügyi intézmények által elfogadott Magatartási Kódex figyelembevételével. Azoknak az okoknak a felsorolását, amelyek a szerződési feltételek egyoldalú módosítását indokolhatják, a Magatartási Kódex tartalmazza. Ezek közül a legjelentősebb okok a bankok forrásköltségét meghatározó pénzpiaci feltételek (országkockázati felár, jegybanki alapkamat, ügyfélbetétek kamata, bankközi kamatlábak). A Magatartási Kódexet aláíró pénzügyi intézmények vállalták, hogy az egy évet meg nem haladó futamidejű hitelek esetében az ügyfél hátrányára a szerződéses feltételeket egyoldalúan nem fogják módosítani. 
Annak érdekében, hogy az ügyfelek értesüljenek a változásról és amennyiben azt más banki hitelekhez képest kedvezőtlennek ítélik, lehetőségük legyen a hitelt kiváltani, a kedvezőtlen módosításról a pénzügyi intézménynek főszabály szerint a hatálybalépést 60 nappal megelőzően levélben vagy más tartós adathordozón tájékoztatást kell küldenie. Az ügyfél a kedvezőtlen módosítás hatályba lépéséig díjmentesen felmondhatja a szerződést. A 60 napos szabály alól az állami kamattámogatással nyújtott hitelek azért vannak kivéve, mert e hiteleknél a felszámítható hiteldíj korlátozott. A hiteldíj felső határa az állampapírhozamhoz (vagy referenciahozamhoz) van kötve, aminek mértékét az Államadósság Kezelő Központ havonta teszi közzé és a következő hónaptól már alkalmazni kell. Ezért 60 nappal korábban a hitelintézet nem tudja megmondani a kamat mértékét, mert ekkor még nem ismeri a figyelembeveendő állampapírhozam mértékét. 
Az ügyfél számára a Hpt. módosítása az ilyen díj-, költség- vagy kamatemelés hatályba lépése előtt megnyitotta a szerződés díjmentes felmondásának lehetőségét. Tilalmazza a szabályozás a szerződés hitelintézet általi olyan egyoldalú módosítását, amely új díjat vagy költséget vezetne be. Az egyes díjak szerződésben meghatározott számítási módja egyoldalúan, az ügyfél számára kedvezőtlenül nem módosítható.
Amint arra az igazságügyi és rendészeti miniszter rámutatott, az egyes hitelszerződések jogszabály általi módosításának az alkotmányossági korlátját az Alkotmánybíróság kialakult gyakorlata alapján a szerződési szabadság jelenti. A szerződési szabadság a piacgazdaság lényegi eleme, önálló alkotmányos jog, amely bár nem részesül alapjogi védelemben, korlátozása csak alkotmányos indokok alapján lehetséges. Az Alkotmánybíróság a 32/1991. (VI. 6.) AB határozatában és a 66/1995. (XI. 24.) AB határozatában rámutatott arra, hogy bár „ha a társadalmi méretű változások a szerződések nagy tömegét érintik, indokolt – és alkotmányosan nem kifogásolható – hogy a jogviszonyok megváltoztatására, módosítására a törvényhozás dolgozzon ki általános megoldást. Az állam azonban jogszabállyal a fennálló szerződések tartalmát általában csak ugyanolyan feltételek fennállása esetén módosíthatja, változtathatja meg alkotmányosan, mint amilyen feltételek fennállását a bírósági úton való szerződésmódosítás megkövetel. Vagyis a tartós jogviszonyok jogszabállyal történő alakítására a „clausula rebus sic stantibus” tételének alkalmazásával kerülhet sor. Eszerint a jogalkotó – akárcsak a bíróság – akkor jogosult a fennálló és tartós szerződési jogviszonyokat módosítani, ha a szerződéskötést követően beállott valamely körülmény folytán a szerződés változatlan tartalommal történő fenntartása valamelyik fél lényeges jogos érdekét sérti, a körülményváltozás nem volt ésszerűen előrelátható, továbbá, ha az túlmegy a normális változás kockázatán. A jogszabályi beavatkozásnak pedig további feltétele, hogy a lényeges körülményváltozás társadalmi méretű legyen, vagyis a szerződések nagy tömegét érintse. [...] Vita esetén [...] az Alkotmánybíróság jogosult a beavatkozás alkotmányosságát eldönteni, ugyanúgy, ahogy a konkrét, egyes szerződésekben [...] esetenként a bíróság jár el és a feltételek fennállása esetén módosítja a szerződések tartalmát.” 
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlatában „az alapjognak nem minősülő jogok az Alkotmány 70/A. 5-a, 2. 5 (1) bekezdése és az 54. 5 (1) bekezdése közvetítésével kapcsolódnak be az alkotmányos védelembe. A nem alapjogokat érintő korlátozás akkor alkotmányellenes, ha az „önkényes”, azaz „indokolatlan”, vagyis nincs ésszerű oka, mert a norma ilyenkor sérti az emberi méltósághoz való jogot, hisz az ilyen esetben bizonyosan nem kezelték az érintetteket egyenlő méltóságú személyként, s nem értékelték mindegyikük szempontjait hasonló figyelemmel, körültekintéssel és méltányossággal. Ennek az állandó alkotmánybírósági gyakorlatnak a szerződési szabadság alkotmányos korlátozhatóságára vonatkozó konkretizálását határozta meg az Alkotmánybíróság a rebus sic stantibus klauzulájának a feltételeivel. [... A]z állam csak e feltételek bekövetkezése esetén, tehát a szerződéskötések (szerződésmódosítások) után beállott lényeges és jogos érdeksérelemmel járó nyomós körülményváltozások bekövetkeztekor változtathatja meg jogszabályi beavatkozással a tartós, folyamatos szerződések tartalmát [..].” 
A pénzügyi-gazdasági válság hatására az adósok helyzetében bekövetkezett negatív változások egy része kétségtelenül kívül esik a tartós jogviszonyok normális kockázati körén, ezért szükséges volt a jogalkotói beavatkozás a felelős hitelviszonyok megteremtése érdekében, illetve a bajba jutott adósok számára megnyitott megoldási lehetőségek is indokoltnak tekinthetőek. A fenti követelményekből fakadóan azonban a jelzett időszakban elfogadott jogszabályok csak kivételes jelleggel – így például az egyoldalú szerződésmódosításokra vonatkozó szabályozás terén – érinthették a már fennálló szerződéseket, a felügyeleti jogkörök megerősítése, az állami segítségnyújtást biztosító szabályok és a végrehajtási szabályok módosítása azonban ezek tekintetében is mindenképp érdemi ügyfélvédelmi eszközöket biztosított. 
A tervezett banki önszabályozást a jogalkotó pótolta a pénzügyi közvetítőrendszer felügyeletét érintő egyes törvények módosításáról szóló 2009. évi XIII. törvénnyel, amely 2009. augusztus 1. és december 31-e között volt hatályban. 
A törvény előírta, hogy a fogyasztóval vagy mikrovállalkozással kötött szerződésnél csak a kamatot, díjat, költséget lehet egyoldalúan módosítani. Az egyoldalú módosítás feltétele, hogy ennek lehetőségét az ügyféllel kötött szerződés tartalmazza, megjelölve azokat az okokat, feltételeket, amelyek a díjemelés alapjául szolgálhatnak. A szerződés egyoldalú módosítását a hatályba lépést megelőzően 60 nappal korábban közzé kell tenni, s az érintett ügyfeleket közvetlen módon is értesíteni kell a szerződési feltétel, ill. a havi törlesztő részlet változásáról. Az ügyfél a kamat díj, költség kedvezőtlen változása esetén díjmentesen jogosult a szerződés felmondására a változás hatályba lépése előtt. Ez alól a referencia-kamatlábhoz kötött kamatozású hitelek kivételt képeznek. A szerződés egyoldalúan nem módosítható új díj vagy költség bevezetésével. Az egyes díjak szerződésben meghatározott számítási módja, konkrét összege, vagy felső határa egyoldalúan, az ügyfél számára kedvezőtlenül nem módosítható. 
Fogyasztóval, vagy mikrovállalkozással kötött kölcsönszerződés, vagy pénzügyi lízingszerződés általános szerződési feltételeinek módosításáról legkésőbb a módosítás hatálybalépésekor a Felügyeletet tájékoztatni kellett.
Az egyoldalú szerződésmódosításokkal kapcsolatban a PSZÁF elnöke arról tájékoztatott, hogy a szigorítások egy része a Hpt. egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó rendelkezéseit érintette. Ennek értelmében a fogyasztóval kötött kölcsön- vagy pénzügyi lízingszerződések a pénzügyi intézmény által egyoldalúan, az ügyfél számára kedvezőtlenül kizárólag a kamatok, díjak, költségek tekintetében módosíthatóak. Díjat vagy költséget évente legfeljebb a KSH által közzétett előző évi éves fogyasztói árindex mértékében lehet emelni. Az egyoldalú módosítás jogát a pénzügyi intézmények akkor jogosultak gyakorolni, ha a módosításra okot adó objektív körülmények tételes meghatározását a szerződés tartalmazza, valamint a hitelező az ún. árazási elveit írásban rögzítette. További szigorítás, hogy az ügyfelek számára kedvezőtlen változtatást a módosítás hatálybalépését megelőzően legalább hatvan nappal hirdetményben közzé kell tenni, és az ügyfelet közvetlenül, például postai úton is tájékoztatni kell a módosításról és a törlesztőrészlet változásáról. 
Ezen jogszabályi előírások 2010. január 1. napján léptek hatályba. Ugyanezen a napon lépett hatályba Magatartási Kódex, melyhez a hitelezési szektor több mint 90%-a csatlakozott és mely szintén tartalmaz előírásokat az egyoldalú szerződésmódosításra. A Felügyelet 2010. március 24. napján kezdte meg 30 pénzügyi intézménynél (17 kereskedelmi banknál, 3 jelzálogbanknál, 2 fióktelepnél, illetve 8 pénzügyi vállalkozásnál) azon fogyasztóvédelmi témavizsgálatot, amely annak megállapítására irányult, hogy a vizsgálat alá vont intézmények a lakossági hitelezési tevékenységük során alkalmazzák-e Magatartási Kódex rendelkezéseit, valamint gyakorlatuk megfelel-e a Hpt. egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó, és egyéb Magatartási Kódex releváns rendelkezéseinek. A Magatartási Kódex ellenőrzésére irányuló témavizsgálat törvényi határideje 6 hónap, amely 2010. október végén zárult le. A témavizsgálat nem helyszíni vizsgálat volt, ahol a Felügyelet előre összeállított kérdések alapján nyilatkozattételre és a kapcsolódó dokumentáció átadására hívta fel a vizsgálat alá vont intézményeket. Ezen felül 12 intézmény esetében történtek közreműködő igénybevételével próba-ügyletkötések. A Felügyeletre számos panasz, illetve megkeresés érkezik arra vonatkozóan, hogy a hitel törlesztő-részlete a piaci körülmények pozitív változása ellenére sem mérséklődik. A Felügyelet e panaszok kapcsán jogszabálysértést egyelőre nem állapított meg, panaszkezelése során tájékoztatja (kioktatja) azonban az ügyfeleket a releváns szerződéses kérdésekről, kapcsolódó piaci folyamatokról. Nagyon gyakran ugyanis az ügyfél a kamatperióduson belül kifogásolja a kamatcsökkentés elmaradását, amelyre nyilvánvalóan csak az új kamatperiódusban, a kamatperiódus fordulóján kerülhet sor. 
A Felügyelet 2009 elején egy hitelintézet egyoldalú szerződésmódosítási gyakorlatának jogszabályi megfelelőségére irányuló vizsgálat (ún. ÁSZF vizsgálat) során a CIB Bank Zrt. esetében jogszabálysértést állapított meg, így a Bankot 6,5 millió forint bírsággal sújtotta, tekintettel arra, hogy a Bank megsértette a Hpt.-t, amikor egy alkalommal nem az általános szerződési feltételeiben előre meghatározott okok és feltételek alapján emelte jelzálogalapú hiteleinek hiteldíját. Az FHB Bank Nyrt. vizsgálata során a Felügyelet jogszabálysértést nem tapasztalt, azonban a Bank jelzálog alapú hiteleihez kapcsolódó csoportos hitelfedezeti életbiztosítás ügyfelektől átvállalt díjfizetésének megszüntetésére vonatkozó szerződés módosítására alkalmazott jogi megoldást aggályosnak találta. Erre a Bank figyelmét vezetői levélben hívta fel a Felügyelet. A többi hitelintézet tekintetében a Felügyelet nem tapasztalt jogszabálysértést. Az általa 2010 márciusában indított átfogó fogyasztóvédelmi témavizsgálat megállapította, hogy az ellenőrzés alá vont intézmények kizárólag a Kódexben meghatározott egyoldalú szerződésmódosításra felhatalmazó oklistában szereplő feltételek bekövetkezésekor változtatják meg egyoldalúan a hitel kamatlábát, illetve érvényesítik az ügyfél számára kedvező változásokat is. A Felügyelet megállapította továbba azt is, hogy a vizsgált időszakban ellenőrzött intézmények jellemzően inkább egyoldalú kamatcsökkentést hajtottak végre, egyoldalú kamatemelési döntést nem hoztak. A tapasztalatok szerint az intézmények a Kódex és a hitelintézeti törvény rendelkezéseinek megfelelően alakították ki árazási elveiket, és az azokban foglaltakat be is tartják. 
A globális pénzügyi válság hatására 2008 és 2009 folyamán a hitelek törlesztő-részleteiben drasztikus emelkedés következett be. A Felügyelet 2009 nyarán így 12 pénzügyi intézménynél indított témavizsgálatot a deviza alapú hitelezés kapcsán tapasztalt törlesztő részlet emelkedés tárgyában. A Felügyelet vizsgálta, hogy a módosítások a jogszabályi előírásoknak megfelelően történtek-e. A vizsgálat ideje alatt azonban a szabályozási környezet jelentősen módosult. A Felügyelet az előzőekben elmondottak alapján folytat vizsgálatot a Magatartási Kódex ellenőrzésére. Indokolttá vált tehát, hogy a 2009 nyarán a törlesztő részletek alakulásával összefüggésben indított vizsgálat eredményeit a Magatartási Kódex-témavizsgálat során használja fel a Felügyelet, és mindezen megállapítások alapján hozzon határozatot.
A PSZÁF elnöke fontos előrelépésként értékelte, hogy a szerződési feltételek egyoldalú módosításának szabályozásában történt változás a hiteleket a jövőre nézve kiszámíthatóbbá teszi, továbbá hozzájárul a felek közötti szerződéses viszonyok egyensúlyának megteremtéséhez. Jelentős előrelépés e mellett az árazási elvek kialakításának kötelezővé tétele, amely szintén a hiteltermékek költségeinek transzparenciáját segíti elő. 
A 2009. évi XIII. törvény az egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó, – a Hpt. 210. §-ába beépített – új rendelkezéseket visszamenőleges hatállyal rendelte el alkalmazni a hatályba lépést megelőzően kötött kölcsönszerződésekre és pénzügyi lízingszerződésekre vonatkozóan is. A visszamenőleges hatályú jogi szabályozás tilalmába ütközött tehát a rendelkezés, s emellett a törvény néhány rendelkezése belső koherenciazavart is mutatott. 
A Bankszövetség tájékoztatása szerint a Kormány emiatt kezdeményezte az egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó rendelkezések korrekcióját, amely az egyes pénzügyi tárgyú törvények módosításáról szóló 2009. évi CL. törvény keretében történt meg. Az új rendelkezések 2010. január 1-jétől hatályosak és már csak a fogyasztóval kötött szerződések esetében alkalmazandók, a mikrovállalkozások kikerültek a törvény szövegéből. 
Megmaradt az a korábbi rendelkezés, hogy a szerződés egyoldalúan nem módosítható új díj vagy költség bevezetésével, s továbbra is csak a kamat, díj vagy költség egyoldalú módosítására van lehetőség, ha az, az ügyfél számára kedvezőtlen. Egyéb feltétel nem módosítható az ügyfél számára kedvezőtlenül, egyoldalú módon. Az egyoldalú módosítás jogát akkor gyakorolhatja a hitelező, ha a módosításra okot adó objektív körülmények tételes meghatározását a szerződés tartalmazza, valamint a hitelező árazási elveit írásban rögzítette. A törvény meghatározza az árazási elvek minimális kötelező tartalmát, s előírja, hogy az árazási elvek megfelelőségét és az elvek alkalmazásának gyakorlatát a Felügyelet ellenőrzi. 
A kamatot, díjat, költséget érintő egyoldalú módosítást a hatályba lépést megelőzően legalább 60 nappal hirdetményben közzé kell tenni. Emellett azonban a módosításról és a törlesztő részlet várható változásáról az ügyfeleket postai úton vagy más tartós adathordozón is értesíteni kell. A módosítás hatályba lépése előtt az ügyfél jogosult a szerződés díjmentes felmondására. (Jelzáloglevéllel finanszírozott kölcsönszerződés esetén eltérő szabály van, ez esetben jogosult a hitelintézet a költségeit érvényesíteni.) A törvénybe bekerült egy új láttató szabály is, mi szerint lehetőség van az egyoldalú szerződésmódosításra, ha az, az ügyfél számára kedvező. 
Bekerült a törvénybe a banki Magatartási Kódex intézménye is: a PSZÁF az árazási elvek megfelelőségének és alkalmazásának ellenőrzése során figyelembe veszi a Magatartási Kódex rendelkezéseit is. 
A bankok az új jogszabály alkalmazására számos intézkedést tettek: 
–	átdolgozták az általános szerződési feltételeket és üzletszabályzatokat,
–	elkészítették az egyoldalú szerződés-módosításra vonatkozó oklistát, ami az Üzletszabályzat, illetve a szerződések részévé vált,
–	az ügyfelek levél útján tájékoztatást kaptak az egyoldalú szerződés-módosítás lehetőségéről (oklista), 
–	módosították a kölcsönhöz kapcsolódó nyomtatványokat, 
–	új kockázati nyilatkozat-, illetve fogalomtár készült, melyek a fogyasztók választását könnyítik meg, s a banki szolgáltatások során alkalmazott legfontosabb kifejezéseket az ügyfelek számára gyakorlatiasan magyarázzák el, 
–	a fogyasztók választásának megkönnyítésére hitelkalkulátorok készültek, melyeket a bankok internetes oldalain közzétettek. 
Vállalták, hogy „A szerződés szerint egy évet meg nem haladó futamidejű – és automatikusan nem megújítható – hitelek esetében az ügyfél hátrányára a szerződéses feltételeket a hitelező egyoldalúan nem fogja módosítani.” Tehát éven belüli kölcsönöknél (kivéve folyószámlahitel, hitelkártya) egyáltalán nem módosítanak egyoldalúan, akkor sem, ha egyébként megtehetnék. A Bankszövetség szerint ez is azt mutatja, hogy „csak rövidtávra lehet ilyen kötelezettséget vállalni, hosszabb távon valóban látnoki képességre lenne szükség.” A szimmetria elve pedig biztosítja, hogy a bank ne élhessen vissza ezzel a jogával: szimmetria elve, amely alapján, ha a feltételek illetve körülmények kedvezőtlen megváltozásra hivatkozással a hitelező az ügyfél által fizetendő kamatot, díjat, vagy költséget egyoldalúan emeli, akkor, ha a körülmények kedvező irányba változnak, e változásokat is érvényesítik ügyfeleik javára. Tájékoztatják az ügyfelet, hogy van-e lehetősége a szerződés díjmentes felmondására. 
A szerződés megkötésekor vállalják, hogy lehetőséget biztosítanak a devizaalapú hitel devizában történő egyösszegű törlesztésére. A Magatartási Kódex által előírt és a bankok által bevezetett intézkedések: 
–	az egyértelműség és közérthetőség érdekében a bankok felülvizsgálták és módosították az ügyfél-tájékoztatókat, az üzletszabályzatokat és az alkalmazott szerződésmintákat;
–	a banki ügyintézők és külső értékesítési partnerek belső oktatás keretében készültek fel az ügyfelekkel történő nyílt ás konstruktív kommunikációra, 
–	az ügyintézők kommunikációs gyakorlatát a bankok a folyamatosan, próbavásárlási programmal ellenőrzik. 
–	a hitelügyletekre vonatkozóan az ügyfelek a jövőben még részletesebb tájékoztatást kapnak, ideértve a szerződések esetleges megszegésének következményeiről adott információkat is. 
–	a tájékoztatás megtörténtéről külön nyilatkozat készül, amely rögzíti az ügyfeleknek tájékoztatáskor átadott dokumentumok körét is, 
–	értékbecslés készítése esetén az ügyfél kérésére a bank igazolást biztosít az értékbecslés számszaki adataira vonatkozóan, 
–	a bankok átdolgozták az árazási elveket tartalmazó szabályzataikat a kamatok, díjak és költségek egyoldalú módosításának vonatkozásában, ideértve mind a kedvező, mind a kedvezőtlen irányú változtatást. 
–	a PSZÁF elvárásaival is összhangban elkészült, és üzletszabályzatukban a bankok közzétették a kamatok, díjak ás költségek változtatásának okait tételesen felsoroló oklistát. 
–	a bankok által már korábban is használt kockázatfeltáró nyilatkozatot kamatkockázati, valamint az ügyfél élethelyzetére kiterjedő kockázati tényezőkkel egészítették ki, használata pedig kiterjed valamennyi lakossági hiteltermékre, tájékoztatáskor és szerződéskötéskor egyaránt,
–	követelések végrehajtása előtt a bankok kiemelt figyelmet fordítanak arra, hogy közérthetően tájékoztassák az ügyfeleket tartozásuk összegéről, az esetleges meg nem fizetés következményeiről,
–	a pénzügyi nehézségekkel szembesülő ügyfeleket részletesen tájékoztatják az áthidaló megoldások lehetőségeiről. A bank felhívja az ügyfél figyelmét arra, hogy futamidő meghosszabbítás igénybevétele esetén a törlesztő-részlet nem arányosan csökken, mivel a hosszabb futamidő miatt nő a fizetendő hiteldíj.
Erre vonatkozóan kiegészítették az Ügyfél Tájékoztatókat, szemléltetve a törlesztő részletek változásait. A bankok a honlapjukon közvetlen átlinkelési lehetőséget biztosítanak a PSZÁF weblapján szereplő, az ügyfél hiteldöntését elősegítő alkalmazások, valamint dokumentumok (termékleírások, hitelkalkulátor, háztartási költségvetés-számító program) vonatkozásában. A jelzett linkeket a bankok papíralapú tájékoztatóin is feltüntetik. 
A Magatartási Kódex aláírását követően a bankok számos, a korábbi intézkedéseken túlmutató módosítás megtételével kívántak maradéktalanul megfelelni az előírásoknak, illetve ajánlásoknak, valamennyi érintett banki folyamat és dokumentum számba vételét követően. 
A bankok által elvégzett kiegészítő intézkedések: 
–	minden hiteltermékre elkészítették a hasonló jellegű, de eltérő feltételű termékek összehasonlítását biztosító termék-összehasonlító táblázatot, 
–	a háztartások teherviselő képességének felmérésére a bankok a PSZÁF által javasoltaknak megfelelő számítógépes programot dolgoztak ki,
–	a banki dokumentumok könnyebb érthetősége érdekében elkészítették a banki fogalmakat bemutató ún. „Fogalomtárat”, Hitelezési Kisokos-t, más hasonló tájékoztató kiadványokat, 
–	az egyértelműség és közérthetőség érdekében a bankok felülvizsgálták és módosították a Kondíciós listákat, 
–	az ügyfelek megfelelő tájékoztatása érdekében ingatlan fedezetű hitelek vonatkozásában egyes bankok külön az Ügyfél Útmutatót dolgoztak ki – amely segíti a hitelkérelem kitöltését, illetve bemutatja a hiteligénylési folyamatát. 
A Magatartási Kódex aláírását követően, illetve a hatálybalépés napjától a bankok ügyfelei részére több csatornán is elérhető a Magatartási Kódex magyar, valamint angol nyelvű szövege. Külső értékesítési partnerek részére is megküldésre került a teljes Magatartási Kódex szövege, ami szintén átadható az ügyfélnek a tárgyalás során. A Felügyelet által indított átfogó fogyasztóvédelmi témavizsgálata feltárta, hogy a legtöbb probléma – az előfordulás gyakorisága alapján – a Kódex alábbi pontjainál jelentkezett: 
–	az intézmények saját eltérő feltételű termékei közötti összehasonlítást lehetővé teszik Ügyfeleik számára; (Magatartási Kódex II.b. pontja) 
–	az intézmények vállalták, javasolják megfontolásra, illetve segítséget nyújtanak az ügyfélnek abban, hogy háztartásuk teherviselő képességét felmérjék; (Magatartási Kódex II.c. pontja) 
–	az intézmények vállalták, hogy fe1hívják közreműködőik (ügynökeik, megbízottaik) figyelmét arra, hogy a későbbiekben kezdeményezett követelésvásárlásban vagy végrehajtásban nem vehetnek részt vásárlóként; (Magatartási Kódex II.t. pontja 
–	az intézmények vállalták, hogy fizetési felszólító leveleikben felhívják az ügyfelek figyelmét a teljes fennálló tartozás összegére, a fizetendő kamatra, a késedelmi kamatra, a kamatteher növekedésére a nemfizetés során valamint bemutatják az ügyfélnek nem fizetői magatartása várható jogkövetkezményeit; (Magatartási Kódex V.1.d. pontja) 
–	az intézmények számára, ha tevékenységükkel összefüggő magatartási kódexnek (Magatartási Kódex) vetették alá magukat, akkor azt fel kell tüntetni az üzletszabályzatukba. (Hpt. 207. § (2) bekezdése) 
A vizsgálat során számos elmarasztaló határozat született, jellemzően:
–	az előzetes tájékoztatásra vonatkozó egyes elvek; 
–	a fizetési felszólító levelek tartalmi követelményeiről szóló rendelkezések; 
–	az ügynökök, a közreműködők szerződéseire, azok figyelemfelhívására vonatkozó rendelkezéseinek sérelme miatt. 

Fogyasztóvédelmi szabályok változása
A hitelfelvevő ügyfelek védelmét, a fogyasztóvédelem erősítését szolgálja a fogyasztónak nyújtott hitelről szóló 2009. évi CLXII. törvény, amely az Európai Unió 2008/481EK irányelvét ültette át. A törvény – túllépve az irányelv szabályozási körén – a fogyasztók bizalmának erősítése érdekében a rendelkezések jelentős részét a jelzáloghitelekre és a pénzügyi lízingszerződésekre is kiterjeszti. A törvény a hitelezés egész folyamatát szabályozza. Előírásokat tartalmaz a kereskedelmi kommunikációra, a szerződéskötést megelőző tájékoztatásra, a szerződés tartalmára, az elállási jogra és az előtörlesztésre. A törvény rendelkezéseinek többsége az irányelv által biztosított átültetési határidőnek megfelelően 2010. június 11-én lépett hatályba. Egyes rendelkezéseket, amelyek komolyabb felkészülést a hitelezők részéről nem igényelnek, már március 1-jétől alkalmazni kell. Ide tartoznak az előtörlesztésre, az elállási jogra és a kapcsolt hitelszerződésekre vonatkozó rendelkezések. 
Felelős hitelezés
Az igazságügyi és rendészeti miniszter tájékoztatásában kitért arra is, hogy az új – 2009-2010-ben hatályba lépett – rendelkezések megalkotása előtt is már a szabályozás részét képezték az egyedileg és portfólió szinten is érvényesülő prudenciális, a hitelezési kockázat mérséklésére, a megfelelő fedezet mellett történő hitelnyújtásra vonatkozó szabályok, amelyek folyamatos felülvizsgálatára és több alkalommal való módosítására a fenti időszakban is sor került. E szabályok közvetetten ugyan, de az egyedi szerződések tekintetében is értékelhetőek a körültekintő hitelezésre vonatkozó szabályozás elemeiként. 
A hitelezési korlátozásokkal kapcsolatban kifejtette, hogy a körültekintő lakossági hitelezéssel kapcsolatos jogi szabályozás a pénzügyi válság hatására bővült ki az esetleges túladósodás megakadályozására irányuló, a hitelfelvételt korlátozó, illetve szigorító szabályokkal, valamint a pénzügyi közvetítőrendszer stabilitásának megerősítésére vonatkozóan is megalkotásra kerültek újintézkedési lehetőséget biztosító szabályok. 
2010. június 11-jén lépett hatályba a Hpt. új 199. §-a, amely tételesen korlátozza a pénzügyi intézmény által egy naptári évben ugyanazon ügyfélnek nyújtható hiteleket. A szabályozás értelmében egy személy adott intézménynél évente csak egyszer vehet fel olyan hitelt, amelynek a teljes hiteldíj mutatója meghaladja a 65%-ot, összege pedig nem éri el a 250 ezer forintot. A szigorítás célja alapvetően az ún. gyorskölcsönök visszaszorítása volt, de a szabályozás közvetlenül is kihatással lehet a túlzott eladósodás visszaszorítására és az ügyfelek teherbírásához, teljesítőképességéhez jobban igazodó hitelnyújtásra. A teljes hiteldíj mutatóra vonatkozóan meg kell említeni a teljes hiteldíj mutató meghatározásáról szóló, a hitelezési korlátok betartását és a megfelelő tájékoztatást egyaránt elősegítő új 83/2010. (III. 25.) Korm. rendeletet. 
2009-ben az Országgyűlés megalkotta a fogyasztónak nyújtott hitelekről szóló 2009. évi CLXII. törvényt (a továbbiakban: Fht.), amely részletes korlátozó rendelkezéseket vezet be a magánszemélyek által vállalható hitelek tekintetében, szabályozza a hitelszerződés megkötését megelőző kommunikációt és tájékoztatási kötelezettséget a hitelintézet oldalán, a hitelszerződés formai és tartalmi követelményeit, a hitelképesség vizsgálatát kötelezővé teszi, rendezi az előtörlesztési jog és az azzal kapcsolatos költségek, valamint az elállási jog kérdését. A szabályozás két lépcsőben lép hatályba, 2010. március 1-jén és június 11-én. 
2010. március 1-jén hatályba léptek a Fht. az ügyfél számára elállási jogot biztosító rendelkezései, melyek értelmében a fogyasztó a hitelszerződéstől a szerződéskötés napjától számított tizennégy napon belül indokolás nélkül elállhat, ha a hitel folyósítására még nem került sor. A fogyasztó a szerződéskötés napjától számított tizennégy napon belül díjmentesen akkor is felmondhatja a hitelszerződést, ha a hitelt már folyósították [Fht. 21. (1) bekezdés]. Az ún. termékbemutatók keretében átgondolatlanul hitelre vásárolt termékekkel kapcsolatos igények rendezését szolgálja a Fht. 22. (1) bekezdésében foglalt rendelkezés, melynek értelmében a fogyasztó – az Európai Unió kötelező jogi aktusának átültetése céljából elfogadott – jogszabályi rendelkezésen alapuló elállási jogának gyakorlása egy termék értékesítésére vagy szolgáltatás nyújtására vonatkozó szerződés tekintetében a kapcsolt hitelszerződést is felbontja. 
Szintén hatályos a Fht. azon rendelkezése, amely a korábban tapasztalt magas előtörlesztési díjakat számszerűen (az előtörlesztett összeg százalékos mértékében meghatározva) korlátozza, illetve bizonyos esetekben megtiltja az előtörlesztéssel kapcsolatban fizetési kötelezettség előírását. A Fht. 23. (1) bekezdése egyértelműen rögzíti továbbá, hogy a fogyasztó minden esetben élhet a hitel részleges vagy teljes előtörlesztésével. 
A felelős hitelnyújtás és hitelfelvétel feltételeinek megteremtése érdekében a Fht. 14. § (1) bekezdése – amely 2010. június 11-én lépett hatályba – kifejezetten rögzíti, hogy a hitelező a fogyasztó hitelképességét a rendelkezésre álló információk alapján értékelni köteles. 
A Kormány december végén elfogadta a körültekintő lakossági hitelezés feltételeiről és a hitelképesség vizsgálatáról szóló 361/2009. (XII. 30.) Korm. rendeletet. A kormányrendelet célja a felelős hitelezés elősegítése, a deviza alapú hitelezés kockázatának mérséklése, illetve a lakossági ügyfelek túlzott eladósodottságának megelőzése. A rendelet szerint a pénzügyi intézményeknek és a pénzforgalmi intézményeknek hitelnyújtásnál minden esetben meg kell vizsgálnia a természetes személy hitelképességét, illetve hitelezhetőségét, nem nyújthatnak hitelt kizárólag a fedezet figyelembevételével. A hitelnyújtónak belső szabályzatában rögzítenie kell az egyes hiteltípusoknál a hitelezhetőségi limit (a maximális havi hiteltörlesztési képességet kifejező összeg) megállapításának módszerét és a számításnál figyelembe vehető jövedelmi tételeket és információkat. A devizában nyújtott hitelek, illetve deviza alapú hitelek esetében a hitelezhetőségi limitet a forint limitnél alacsonyabban kell megállapítani. 
Szintén jelentős szabályozási irányváltást, szigorítást jelentenek azok a szabályok, amelyek meghatározzák a hitelezhetőségi limit kialakítására vonatkozó követelményeket, illetve a deviza- és devizaalapú hitelek esetében, valamint forinthitelek tekintetében is a havi törlesztő részlet nagysága szerint korlátozzák a folyósítható hitelek nagyságát. A rendelet meghatározza a hitel fedezethez viszonyított arányának („loan-to-value” LTV) maximális mértékét az ingatlanra alapított jelzálogjog fedezete mellett nyújtott hitel, a gépjárművásárlásra nyújtott hitel és pénzügyi lízing esetén. A kitettség vállaláskori értéke nem haladhatja meg az ingatlan forgalmi értékének, illetve a gépjármű piaci értékének 75%-át forinthitelek esetén, 60%-át euró alapú hiteleknél és euró hiteleknél, 45%-át más devizanemben nyújtott hitel esetén. Pénzügyi lízingnél a korlátok mindhárom esetben magasabbak: 80%, 65% és 50%. A rendelet 7 évben állapítja meg a gépjárművásárlásra nyújtott hitel és pénzügyi lízing maximális futamidejét. A maximális LTV értékre vonatkozó szabályok 2010. március 1-jén léptek hatályba, míg a hitelezhetőségi limittel kapcsolatos előírásokat 2010. június 11-étől kell alkalmazni.
A szabályozás gyakorlatilag tételesen meghatározza a lakáskölcsönök és egyéb hiteltípusok esetében kötelezően elvárt önerő mértékét, emellett további lényeges változás, hogy 2010. június 1l-étől a bankok kizárólag fedezeti alapon nem nyújthatnak kölcsönt. 
A PSZÁF elnöke szerint a szabályozás további módosítására vonatkozóan kiemelendő azonban a transzparencia, az átláthatóság fontossága, amelyhez a hitelezők számára is eszközöket szükséges biztosítani. Ehhez – ahogy azt a Felügyelet már több ízben kifejtette – alapvető fontosságú lenne a teljes listás hitelinformációs rendszer bevezetése, és ehhez szükséges szabályozási környezet kialakítása. A felelős hitelezés része ugyanis az ügyfelek teherbíró képességének objektív ás körültekintő feltárása, ami ilyen rendszer nélkül a Felügyelet álláspontja szerint nem működtethető megbízhatóan. 
Az elmúlt időszakban történt változások jelentős része a jövőben eladósodó ügyfélérdekeket védik (például a fogyasztónak nyújtott hitelről szóló törvény). A Felügyeletnek is az a feltevése, hogy az újonnan előírt hitelezési korlátok alkalmazása a jövőre nézve hozzájárulhat a fogyasztók adósságspirálba kerülésének, túlzott eladósodásának megfékezéséhez. 
A Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletéről szóló 2007. évi CXXXV. törvény 9. § (1) bekezdésének m) pontja értelmében „a Felügyelet honlapján közzéteszi (...) a pénzügyi intézmények ügyfeleinek tájékoztatását az egyes hitel-és lízingtermékek összehasonlításáról.” Ennek megfelelően a Felügyelet elkészítette, közzétette az ún. hitel- és lízingtermék választó programot, melyben szereplő információkat a Felügyelet a felügyelt intézmények rendszeres adatszolgáltatása révén nyeri. Így biztosított a programban szereplő adatok teljes körűsége, naprakészsége és ezáltal az, hogy a fogyasztó tájékozódni tudjon a piacon elérhető termékekről, azok kondícióiról és összehasonlítva azokat tudjon megfelelő pénzügyi döntést hozni. 
A Felügyelet megítélése szerint mind az új jogszabályi előírások, mind az önszabályzás keretében kialakított vállalások nagymértékben hozzájárulnak az alaposabb tájékoztatásához. Azt is fontos hangsúlyozni ugyanakkor – amire a Felügyelet a pénzügyi kultúra fejlesztése terén kifejtett tevékenysége során ügyel –‚ hogy magának a fogyasztónak is kiemelt szerepe van a fogyasztóvédelem intézményrendszerének sikeres működésében. A fogyasztónak szintén felelősen, körültekintően kell eljárnia hitelfelvétele során, így tőle is elvárt, hogy gondolja végig teherbíró képességét, reálisan mérlegelje igényeit és lehetőségeit, tájékozódjon, kérdezzen, a szerződéses dokumentációt olvassa át, hiszen ez által tisztába kerül kötelezettségeivel, továbbá a hitelszerződéssel kapcsolatban hatékonyabban tudja jogait érvényesíteni. 
A Magatartási Kódexhez csatlakozók kötelesek hitelezési tevékenységüket a Magatartási Kódex rendelkezéseinek megfelelően folytatni. A Magatartási Kódex rendelkezéseinek betartását a PSZÁF ellenőrzi. 
A Magatartási Kódex a hitelnyújtási folyamat egészére nézve megállapítja a felelős hitelezés általános és speciális normáit: külön rendelkezések vonatkoznak a szerződéskötés előtti hitelezői magatartásra, a futamidő alatti egyoldalú módosításra, az ügyfelek fizetési nehézségének kezelése körében alkalmazandó eljárásokra és a végrehajtási eljárás előtt és alatt alkalmazandó felelős hitelezői magatartás elveire. 
A Magatartási Kódexhez történő csatlakozással a hitelezők vállalták, hogy – a hitelbírálataik során az ügyfeleik hitelező által megismert teherviselő képességét figyelembe véve hozzák meg hitelengedélyező döntéseiket, 
–	az ügyféligényekhez szabott, átlátható szolgáltatásokat alakítanak ki, e körben az ésszerűen tájékozottan eljáró fogyasztó magatartását veszik alapul, 
–	a nyújtandó szolgáltatásról korrekt, teljes körű tájékoztatást adnak, törekednek arra, hogy az ügyfelek megértsék az ajánlott szolgáltatás sajátosságait és képesek tegyenek mérlegelni a várható kockázatokat, 
–	kiemelt figyelmet fordítanak azoknak a kockázatoknak a bemutatására, amelyek a törlesztő részlet emelkedését eredményezhetik. 
A felelős hitelnyújtás tekintetében kiemelkedően fontos, hogy javasolják az ügyfeleknek, hogy a felelős döntéshez fontolják meg háztartásuk teljes teherviselő képességét, vegyék figyelembe a háztartásukban élők vagyoni-jövedelmi helyzetét, eladósodottságát és a leendő adóssággal összefüggő teherviselő képességüket is. 
A hiteligénylés benyújtásakor meggyőződnek róla, hogy ügyfelük szerepel-e a Központi Hitelinformációs Rendszerben, s ha az ott szereplő információ a hiteligénylés elutasításával jár, az ügyfelet igyekeznek az indokolatlan költségektől megkímélni.
A rendelet előírja, hogy a hitelezhetőségi limit megállapításakor a hitelnyújtónak figyelembe kell venni az ügyfél összes ismert hiteltartozását, amely a hitelnyújtóval vagy más hitelnyújtóval szemben áll fenn. A hitelnyújtó köteles a hitelezés körében elvárható körültekintéssel eljárni annak érdekében, hogy az ügyfél pénzügyi helyzetét feltárja, ideértve minden olyan hitelinformációs rendszer lekérdezést, melyhez csatlakozott, vagy amelynek tagja. 
A Bankszövetség válaszában ezzel összefüggésben a pénzügyi válsághelyzetben különösen élesen jelentkező, a „hazai szabályozó rendszer fájdalmas hiányosságának” nevezte a teljes listás hitelinformációs rendszer hiánya. Ez a kérdés, mint ismeretes pár évvel ezelőtt az országgyűlési biztosokat is megosztotta. Teljes listás hitelinformációs rendszer hiányában mit ér, mennyiben végrehajtható a kormányrendelet idézett rendelkezése? A válaszuk szerint „a hazai jogrendszer – a személyiségi jogokra és az adatvédelem elsőbbségére tekintettel – nem szab érdemi gátat a magánszemélyek korlátlan eladósodása elé.” Amíg nincs teljes listás hitelnyilvántartó rendszer, addig ezt az ismertetetthez hasonló jó szándékú szabályozással nem lehet megakadályozni. Amíg az ügyfél nem kerül be nemfizetés miatt a jelenleg működő KHR-be, a késedelmes adósok nyilvántartásába, addig az összes banknál és takarékszövetkezetnél felvehet fedezetlen hiteleket, hiszen csak az ügyfél – nem feltétlenül korrekt – nyilatkozata áll rendelkezésre arról, hogy van-e máshol hitele. Azt, hogy ez élő valóság, az igazolja, hogy a KHR-ben jelenleg 18 élő adóssággal szerepel a legtöbbet összegyűjtő ügyfél, s az egy ügyfélre jutó átlagos hitelszám 1,5 fölött van. A Bankszövetség nem azt állította, hogy minden ügyfél, vagy akár csak az ügyfelek többsége a bank megtévesztésével jut hitelhez, de azt igen, hogy saját teljesítőképességüket az ügyfelek hajlamosak túlbecsülni. Amennyiben létezne teljes listás hitelnyilvántartó rendszer, amely megmutatja az ügyfél adósságterhet, a hitelbírálatkor pontosabban meg lehetne becsülni a feltétlenül szükséges, még vállalható hitel összegét, vagy akár el lehetne utasítani a nyilvánvalóan nem teljesíthető igényeket. A kapott tájékoztatás szerint „ma erre nincs lehetőség, meg látnokok alkalmazásával sem.”
A felelős hitelezésről szóló kormányrendeletre előírta, hogy az ingatlanra alapított jelzálog fedezete mellett nyújtott forinthiteleknél a kitettség vállaláskori értéke nem haladhatja meg az ingatlan forgalmi értékének 75%-át, lízing esetében 80%-át. Ugyanez az érték euró és euró alapú hitel esetében 60-65%, eltérő deviza esetében 45-50% (A számok hitel és lízingre vonatkoznak értelemszerűen.) Sajátos szabályokat állapított meg a rendelet a gépjármű-hitelezésre és gépjármű-lízingre. 
A belső szabályzat elkészítésére és a hitelezhetőségi limit alkalmazására vonatkozó szabályok június 11-én léptek hatályba. Nem vonatkoznak a hitelezhetőségi limittel kapcsolatos korlátozások arra az esetre, ha az ügyfél a fizetési nehézsége és késedelme miatt a meglevő euró vagy euró alapú hitelét vagy forinthitelét kívánja átütemezni, módosítani és a hiteltartozás összege nem növekszik. Ugyancsak nem vonatkoznak a rendelet szabályai a meglevő hitel más hitelnyújtónál felvett hitellel történő kiváltására, ha a hiteltartozás összege nem nő és az új hitel forint vagy euró vagy euró alapú hitel. Ez esetben is alkalmazni kell azonban a belső szabályzatban levő korlátokat és a devizahitel havi törlesztő részletére vonatkozó korlátot. 
A rendelet az egyes kormányrendeletek módosításáról szóló 152/2010. (IV.30) Korm. rendelettel módosult. A módosítás az alkalmazhatóságot könnyítő technikai pontosításokat tartalmazott, nem oldotta meg azonban a rendelet alapvető problémáját. A rendelet elkésett és a teljes listás hitelnyilvántartó rendszer hiányában a hitelképesség vizsgálata nem ellenőrizhető információkra épül. A hitelezhetőségi limit beépítése a meglevő hitelállomány kiváltását is gátolja, mert az új hitet bírálatánál már figyelembe kell venni a belső szabályzati korlátokat és devizahitelnél a hitelezhetőségi limitet. Az ingatlanfedezetű hitelek esetében a fedezettségi korlát beépítése (hitelfedezeti arány: LTV loan to value) az ingatlan vásárlás, építés esetében az önrészt növeli meg igen jelentősen, amelyhez az ügyfelek a hazai jövedelmi-vagyoni viszonyok mellett nem tudnak alkalmazkodni. Az elkésett szigorító rendelkezések várhatóan visszafogják a hitelkeresletet és közvetve az építőiparra is további keresletszűkítő hatást fejthetnek ki, felerősítve a gazdasági válság negatív folyamatait. 
A válság hatására még a rendelet hatályba lépése előtt a bankok többsége szigorításokat vezetett be a hitelbírálatban mind a hitelképesség, mind az ingatlanfedezettség terén. 
A bankok túlnyomó többsége beszüntette a svájci frank alapú hitelnyújtást és megszüntették a jövedelemigazolás nélkül, tisztán fedezetalapú hitelkonstrukciók értékesítését. Több bank beszüntette az unit-linked életbiztosítással kombinált hitelek értékesítését. 
Egyes rendelkezések kivételével, melyek március 1. óta alkalmazandók (mint pl. az előtörlesztésre vonatkozó szabályok), június 11-én léptek hatályba a fogyasztónak nyújtott hitelről szóló törvény, amely számos fogyasztóvédelmi szempontból kiemelkedő jelentőségű új rendelkezést tartalmaz. Ezek érintik hitelre vonatkozó kereskedelmi kommunikációt, a hitelre vonatkozó, a szerződést megelőző tájékoztatást, a hitelképesség vizsgálatát, a költségek módosítására vonatkozó tájékoztatási kötelezettséget, a fogyasztó elállási jogát és számos egyéb kérdést. 

Magánszemélyek csődvédelme 
A magánszemélyek csődvédelmével, azaz az adósságuk rendezésével összefüggésben a miniszter arról tájékoztatott, hogy a csődhelyzetek megelőzését és kezelését közvetve vagy közvetlenül több jogszabály szolgálta 2008 és 2010 között. Ilyen különösen – a fentiekben részletezett tartalommal – a Hpt. többszöri módosítása, a Fht., a Vht. módosítása, a nehéz helyzetbe került, lakáshitellel rendelkező polgárok védelme érdekében hozott törvénycsomag, a lakáscélú kölcsönökre vonatkozó állami készfizető kezességről szóló 2009. évi IV. törvény, a zálogtárgyak bírósági végrehajtáson kívüli értékesítéséről szóló 12/2003. (I. 30.) Korm. rendelet módosítása, továbbá a 361/2009. (XII. 30.) Korm. rendelet, végül a szociális ellátórendszer prevenciós és kríziskezelő, továbbá adósságkezelő és családsegítő szabályai. 
Ami a természetes személyek adósságrendezési eljárására vonatkozó megoldási lehetőségeket és egy erre vonatkozó önálló törvény megalkotását illeti, 2009-ben több minisztérium együttműködésével készültek szabályozási koncepciók, és annak alapján a jogalkotási munka is megkezdődött. Ennek során olyan elképzelés körvonalazódott, hogy az adósságrendezési eljárás három, egymásra épülő eljárási szakaszból állna (egyezségkötési eljárás, gyorsított csődeljárás, valamint tartós törlesztési eljárás). Az egyezségkötési eljárás az adósságrendezési terv kidolgozására és a hitelezőkkel való elfogadtatására szolgálna, ilyen konszenzus hiányában egy gyorsított csődeljárás következne a hitelezői követelések kielégítésére, majd egy tartósabb időtartamú törlesztési eljárás. 
Számos hitelintézet már eddig is dolgozott ki konstrukciókat a pénzügyi nehézségekkel küzdő adósok hiteltörlesztésére, sőt jogszabállyal állami adóstámogatási konstrukció is bevezetésre került, mely lehetőséget ad arra, hogy az állam bizonyos időre átvállalja az adósságtörlesztést, ám ezután az állam részére ugyanúgy vissza kell fizetni a részleteket, mint a hitelintézetnek. 
Az igazságügyi és rendészeti miniszter rámutatott, hogy a fentieknél átfogóbb megoldás igényére tekintettel a tárgybeli törvény-előkészítés során az is vizsgálandó, hogy miként lehet a pénzügyi intézményeket és más hitelezőket (közműcégek, adóhatóságok, társasházak, stb.) érdekeltebbé tenni a magánszemélyekkel való egyezségkötésben. Hiába ugyanis a társadalmi egyetértéssel találkozó törvényhozás, ha a szabályozás azt eredményezné, hogy nőne az ügyfelek nemfizetésének kockázata, vagy pedig reális veszélye lenne annak, hogy az adósok a megkötött egyezség ellenére eltitkolják jövedelmüket, kijátsszák a hitelezőket, végül pedig arra törekednek, hogy a törlesztési eljárást indokolatlanul elhúzzák. Az adósok mellé kirendelt vagyonfelügyelő akkor tudja ellátni a feladatát, ha a törvény olyan intézkedési lehetőségeket és jogosítványt ad neki, hogy az adós visszaélésszerű magatartásait megelőzze vagy felfedje. Számolni kell azzal is, hogy az adós a feketegazdaságban szerez inkább keresőfoglalkozást, mintsem az adósságrendezést segítse, ha már a csődvédelmet megkapta. Tekintetbe kell venni, hogy a vagyonfelügyelő díjazása is olyan kiadás, amelynek költségvetési kihatásai tetemesek lehetnek. 
Mindezeket azért szükséges előrebocsátani, hogy látható legyen: a törvényt csak akkor lehet megalapozottan az Országgyűlés elé terjeszteni, ha olyan jogi, intézményi (továbbá a pénzforgalmi szolgáltatóknál olyan informatikai, adósnyilvántartási) feltételeket sikerül kialakítani, amelyek az adós személyiségi jogait alkotmányellenesen nem korlátozzák, ugyanakkor alkalmasak arra, hogy az adósok pénzügyi helyzetének kedvező változásáról vagy éppen romlásáról folyamatosan megbízható információk álljanak rendelkezésre mindhárom eljárási szakaszban. Fontos ugyanakkor, hogy az adósok és családtagjaik ne tudjanak visszaélni a csődvédelemmel, ne tudják kijátszani a vagyonfelügyelőt és a hitelezőket. Sarkalatos kérdés annak megfelelő meghatározása, hogy kiket és milyen feltételekkel illessen meg csődvédelem. Olyan megoldásokat kell találni, hogy ne próbálkozzanak az eljárás igénybevételével olyanok, akik esetében az eljárás lefolytatására és az adósságok legalább részbeni rendezésére – akár a teljes vagyontalanságuk, akár pedig egyéb körülmények, vagy a csődvédelemre való méltatlanságuk miatt – nincs remény, ezzel tetemes költséget okozva az államnak, továbbá közvetetten az egész társadalomnak. 
Vizsgálandó, hogy ki lehessen az adós mellé a bíróság által kirendelt vagyonfelügyelő, milyen jogosítványokat kapjon, hogyan tudja a hitelezők érdekeit szakszerűen és pártatlanul képviselni, ugyanakkor az adóst is megnyerni az adósságrendezésben való aktív közreműködésben. 
Különös figyelmet érdemel a családi vagyonjogi viszonyok kezelése, tekintettel az adóstársakra, és arra, hogy a hozzátartozók közötti ügyletek egyrészt megismerhetők és ellenőrizhetők legyenek, másrészt ne legyenek a csődvédelemmel való visszaélés eszközei. A magánszemély által nyújtott kölcsönből eredő tartozások eljárásba vonása szintén visszaélésekhez vezethet, mert ellenőrizhetetlen a bíróság által, hogy a szerződések tényleg megkötésre kerültek-e, és olyan tartalommal-e, mint amit az adós bevall. Ezt a problémát is kezelni kell a törvény-előkészítés során. 
Nemcsak a banki hiteltartozások, hanem a közműtartozások, a köztartozások ás a társasházi közösköltség-tartozások is külön figyelmet igényelnek, tekintettel arra, hogy a bankhiteleken kívül ezek alkotják a tartozások másik nagy csoportját. 
Azt is át kell tekinteni, hogy milyen módon illeszthető a szabályozás a banki adósmentő intézkedésekhez, a szociális jogszabályok szerinti adósságkezelési szolgáltatáshoz. 
Végezetül azt is megjegyezte a miniszter, hogy az előkészítés során sor kerül a külföldi országok szabályozásának tanulmányozására és a tervezett szabályozás nemzetközi magánjogi vonatkozásainak vizsgálatára is, tekintettel arra, hogy az adós vagyoni és családi viszonyaiban lehetnek külföldi joghatóságot vagy külföldi jogot is érintő vonatkozások. 
A tájékoztatással, a hitelképesség-vizsgálattal, hitelezési korlátokkal kapcsolatos folyamatosan bővülő és szigorodó szabályozás tekintetében fontos jelezni, hogy az új szabályok, összhangban a fentiekben jelzett alkotmányossági követelményekkel, értelemszerűen általános jelleggel csak a hatályba lépést követően létrejött szerződésekre terjednek ki. A korábbi hitelszerződések alapján a jelenben fennálló eladósodottsági és egyéb problémák tekintetében ugyanakkor nem hagyható figyelmen kívül, hogy a jogalkotó a lakáscélú kölcsönökre vonatkozó állami készfizető kezességről szóló 2009. évi IV. törvénnyel, illetve a nehéz helyzetbe került, lakáshitellel rendelkező polgárok védelme érdekében szükséges egyes törvénymódosításokról szóló 2009. évi XLVIII. törvénnyel közvetlenül megpróbálta a hiteladósok helyzetét javítani. 
A lakáscélú kölcsönökre vonatkozó állami készfizető kezességről szóló 2009. évi IV. törvény lehetőséget biztosít arra, hogy az állásukat a válság miatt elvesztő adósok ne veszítsék el lakásukat, minimális havi törlesztő részlet megfizetése mellett áthidaló kölcsönt vegyenek igénybe, amely kölcsönre és kamataira az állam – 70, illetve 80%-ban – készfizető kezességet vállal. 
A jogi segítségnyújtás nem kapcsolódik szorosan a magánszemélyek csődvédelméhez, azonban hozzájárulhat például a hajléktalanná válás elkerüléséhez, hiszen lehetővé teszi az arra jogosultak számára, hogy jogaik érdekében eredményesebben léphessenek fel, éljenek az őket megillető jogorvoslati lehetőségekkel. A jogi segítségnyújtás rendszere 2004. április 1-jétől működik, a szociálisan rászorultak számára biztosítja jogi szakember igénybe vételének lehetőségét. 
A jogi segítségnyújtásról szóló 2003. évi LXXX. törvény (a továbbiakban: Jst.) alapján jogi segítségnyújtást főszabály szerint az arra rászorulók vehetnek igénybe a Jst.-ben szabályozott jövedelmi, vagyoni vizsgálatot követően, az átmeneti szállást igénylő hajléktalanok ráadásul – szemben az általános szabályokkal – a vagyoni, jövedelmi helyzetük vizsgálata nélkül kapnak támogatást [5. (2) bekezdés c) pont]. A peren kívüli támogatások keretében arra van lehetőség, hogy a rászorulók jogvitáikban vagy a mindennapi megélhetést közvetlenül érintő kérdésben (így különösen lakhatással, munkajoggal összefüggő kérdések, közüzemi szolgáltatások igénybevétele) a jogról való tájékoztatást, vagy okirat, beadvány szerkesztését kérjék a jogi segítőktől. Jogi tanácsra tarthat igényt az ügyfél abban az esetben is, ha olyan jogügyletben érintett, amelynek célja a fél és családja lakhatását szolgáló ingatlan elidegenítése vagy megterhelése. A Jst. a polgári és a büntető eljárásokban is biztosít támogatást 2008. január 1-jétől Jogi képviselet formájában: a jogi segítők pártfogó ügyvédként képviselhetik a peres feleket, illetve büntetőeljárásban a sértetteket, magánvádlókat, pótmagánvádlókat. (A jogi segítség a végrehajtási eljárás során is igénybe vehető; mód van arra, hogy az adást a végrehajtási eljárás során pártfogó ügyvéd segítse.) 
Meg kell továbbá említeni, hogy 2009-ben büntetőjogi tényállássá vált az uzsora-bűncselekmény. 
A PSZÁF elnöke arról tájékoztatott, hogy a magáncsőd intézményének bevezetésére kidolgozott jogszabálytervezet – amelyben a Felügyelet is támogatólag részt vett – nem került elfogadásra. A követelés végrehajtására vonatkozóan elfogadott jogszabály-módosítás így jelenleg a súlyosan eladósodott és végrehajtással fenyegetett adósok csak egy részénél – a zálogfedezet bíróságon kívüli végrehajtása esetében – jelent jogi segítséget, de például az opciós vételi jog gyakorlása tekintetében nem. 
2008-ban fogadták el a Magyar Bankszövetség Elnökségének 2/2008. számú Ajánlását a hitelkiváltás megkönnyítése érdekében követendő gyakorlatról. A Bankszövetség válaszában kiemelte, hogy az államilag támogatott lakáskölcsönök hordozhatóságát a jogszabály akadályozza, és a kölcsönök kiváltását a körültekintő lakossági hitelezés feltételeiről és a hitelképesség vizsgálatáról szóló 361/2009. (XII. 30.) Korm. rendelet is megnehezítette. Ennek módosítását – a válasz szerint – az állami támogatás hordozhatóvá tételét a banki közösség is kezdeményezte, illetve támogatja. 
A bajba került adósok megsegítésével kapcsolatban a Bankszövetség kiemelte, hogy 2008 októberében a pénzügyminiszterrel kötött megállapodásban a vezető lakossági bankok vállalták a bajba került devizahitelesek megsegítését. A banki Magatartási Kódex pedig a hitelezés egész folyamatát átfogja a hitelnyújtást megelőző tájékoztatástól az esetlegesen nehéz helyzetbe került adások megsegítéséig. 
Az egyes bankok sokat tettek bajba jutott ügyfeleik megsegítésére: közel nyolcvanezer ügyfélnek kínálták fel hitele átstrukturálásának lehetőségét. Számos bank már azelőtt lépett, hogy az adósa bajba került volna: a veszélyeztetett ügyfeleiknek ajánlottak számos lehetőséget. 
A magánszemélyek hitelcsődjének megelőzésével kapcsolatban a Bankszövetség arról tájékoztatott, hogy a szabályozói környezet – teljes listás hitelnyilvántartó rendszer hiányában – korlátlanul engedi az ügyfeleket eladósodni. A válasz szerint a gazdasági válság számottevően kevesebb adóst hozott volna nehéz helyzetbe, ha az elmúlt években működött volna a teljes listás hitelnyilvántartó rendszer. 
Ez az alapvető hiány a hitelnyújtók részéről más kockázatkezelési eszközzel nem pótolható. A felelős hitelezésről szóló kormányrendelet sem képes ezt a helyzetet ellensúlyozni, mert elkésett és a korlátozó rendelkezések további problémákat generálnak. Az önkéntes alapon szerveződő hitelnyilvántartó rendszerek csak több év elteltével és korlátozott hatékonysággal hozhatnak kedvező változást e kérdésben. Ha a hitel nyújtása és felvétele a szerződő felek részéről felelősen történt, gondos hitelbírálat mellett akkor sincs menedék arra az esetre, ha az ügyfél elveszíti a munkahelyét, vagy házaspár esetén mindkét fél munkanélkülivé válik. A Bankszövetség álláspontja szerint nem a devizahitelek törlesztő részleteinek emelkedése a döntő tényező a magánszemélyek hitelcsődje szempontjából, hanem a munkaerőpiaci helyzet, illetve a magánszemélyek túlzott hitelfelvétele, függetlenül attól, hogy devizaalapú vagy forint alapú hitelről van szó. Önmagában a végrehajtással kapcsolatos szabályok módosításai, szigorítása nem nyújt megfelelő garanciát a magánszemélyek hitelcsődjének megelőzésére. Végrehajtási szakaszba került ügyeknél az adós és hitelező pozíciója már adott, a kintlévőség mértéke ugyancsak, és a biztosítékok értékén változtatni már nem lehet. A felmondott kölcsönszerződések kapcsán alkalmazott újraszerződés elsősorban a válság hatására csökkenő biztosítéki értékek miatt a tisztességes piaci magatartást követő bankok számára üzleti érdek is. Sajnos a külső tényezők (p1. munkanélküliség mértéke) alakulása nem az említett szabályozás kérdése, ha az adós minimális összeget sem tud fizetni, ez az eszköz nem alkalmazható. 
Ezzel kapcsolatban a Bankszövetség a bankok követeléskezelési gyakorlatáról és hitelkönnyítési konstrukcióiról a következő tájékoztatást adta: 
A bankok szigorú belső szabályozás útján járnak el az adósok késedelembe esése esetén. A szabályozás lépésről-lépésre tartalmazza a folyamatban elvégzendő feladatokat, ideértve: 
–	az első késedelembe esést követő, előre meghatározott időben történő kapcsolatfelvételt (telefonon, írásban) annak érdekében, hogy megoldást találjanak arra, miként tudná az ügyfél késedelmes tartozását kiegyenlíteni,
–	a sikertelen kapcsolatfelvétel esetén követendő eljárását. Ha az ügyfél gondoskodott az elérhetősége banknak történő megadásáról, a bank általában minden tőle elvárható lépést megtesz annak érdekében, hogy az ügyféllel kapcsolatba kerüljön, a megkeresésre az ügyfél érdemben reagáljon. 
A sikeres kapcsolatfelvétel és az ügyfél részéről történő együttműködési hajlandóság esetén a bankok számos fizetéskönnyítési konstrukciót alkalmaznak, melyek korrekt megoldást nyújtanak nem csak a késedelmes tartozás végrehajtási eljáráson kívüli rendezésére, hanem az ügyfél fizetőképességében bekövetkezett negatív változás kezelésére is, annak érdekében, hogy az ügyfél fizetőképessége helyreálljon. 
A bankok több kampányt is indítottak, melynek során a késedelembe esett ügyfelek levél útján (proaktívan) tájékoztatást kaptak a fizetési nehézségekkel küzdő ügyfelek részére nyújtandó fizetéskönnyítés lehetőségekről. A kampány-levél mellett, a késedelem korai szakaszában külső közreműködő cégek bevonásával az ügyfeleket személyesen is felkeresik, melynek alkalmával átadják a fizetéskönnyítésre vonatkozó tájékoztató anyagokat és szerződésmódosítási kérelmi nyomtatványokat. Ennek célja, hogy az ügyfelek problémássá válási folyamata mihamarabb visszafordításra kerüljön. 
A bankok az ügyfeleikhez intézett írásbeli fizetési felszólításban részletesen (jogcímenként) felhívják az ügyfél figyelmét – egyedi, lakossági jelzálog fedezetű hitellel rendelkező ügyfelek esetében valamennyi szerződő felet, vagyis a kezest illetve a zálogkötelezettet is – a bankkal szemben fennálló tartozás összegére, továbbá a tartozás nem rendezésének várható jogi következményeire. 
A bankok által kidolgozott átstrukturálási programoknak köszönhetően több mint 70 ezer hitelügyletet (ingatlanfedezetes, fogyasztási hitel- és lízingszerződést) strukturáltak át a bankok a válság kezdete óta. Az átstrukturálás kiterjedhet a futamidő meghosszabbítására, a törlesztő részlet átmeneti csökkentésére, vagy a tőketörlesztés átütemezésére. Ez igen jelentős szervezési, munkaerő-átcsoportosítási feladatokkal járt. Az átstrukturálással kapcsolatos banki eljárást nagymértékben befolyásolja az ügyfelek együttműködési készsége és az ügyfelek fizetőképességének helyreállításához kapcsolódó várakozás. Gyakran az átstrukturálás nem jelent végleges megoldást, mert az esetek egy részében ismételt késedelem lép fel. 
A külön törvénnyel kidolgozott állami adósmentő program keretében mindössze néhány száz szerződést strukturáltak át a szigorú, kevéssé életszerű jogszabályi kötöttségek miatt. 
2009. év végén a bankok 6040 ezer lakossági hitelt, ezen belül 1174 ezer jelzáloghitelt kezeltek. 2009. év végéig az átütemezett hitelállomány az ötszörösére nőtt: a bankok a teljes szerződésállomány több mint 1%-át újratárgyalták a szerződés megmentése érdekében. Ez 72600 hitelszerződést jelent, ezen belül 23700 jelzáloghitel, 46500 egyéb lakossági hitel. A hitelek átstrukturálása a bajba jutott adósokkal tovább folyik ebben az évben is. 
Sajátos állandó probléma a felelős hitelezés kapcsán az ügyfelek gondos, együttműködő eljárása. A jogi szabályozás egyoldalú tájékoztatási kötelezettséget ír elő a pénzügyi intézmények számára, de nem várja el, hogy az ügyfelek éljenek is ezen lehetőségekkel. A jogalkalmazási gyakorlatban általánosan érvényre kellene juttatni az ésszerűen tájékozottan, az adott helyzetben elvárható figyelmességgel eljáró fogyasztó mércéjét az ügyféljogok maradéktalan érvényesülése érdekében.
A Felügyelet, átfogó témavizsgálata során kitért az egyes, a végrehajtási eljárást megelőzően tanúsítandó hitelezői magatartásra vonatkozó rendelkezések vizsgálatára, így például arra, amely előírja, hogy az intézmény hogyan tájékoztassa a fizetési késedelembe esett adóst (a neki küldött fizetési felszólító levelekben) annak érdekében, hogy megelőzze a hitelszerződés felmondását. Ebben a témában alapvetően pozitívak az ellenőrzés tapasztalatai. A legtöbb vizsgált intézmény a Kódex releváns pontjainak megfelelően alakította ki szabályzatait, illetve folytatja tevékenységét. Egyes intézmények azonban a fizetési felszólító levelek tartalmi követelményére vonatkozó rendelkezéseket nem megfelelően alkalmazták.
Amint arra az igazságügyi és rendészeti miniszter rámutatott, a körültekintő felelős hitelezést elősegítő szabályozásra vonatkozó igények mellett a jelenleginél jóval nagyobb szerepet kellene tulajdonítani a felelős hitelfelvevői magatartás kialakításával, a pénzügyi kultúra fejlesztésével kapcsolatos – nem elsődlegesen szabályozási jellegű – intézkedéseknek

Érintett alapvető jogok
-	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”), 
-	tulajdonhoz való jog (Alkotmány 13. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.”

A vizsgálat megállapításai
I. 1.	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat. A vizsgálattal érintett Pénzügyi szervezetek Állami felügyelete, valamint a minisztériumok az Obtv. 29. § (1) bekezdésének a) pontja szerinti közigazgatási feladatot ellátó szervek, így tevékenységük vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
2.	A lakáscélú állami támogatások, illetve a kamattámogatások nyújtása, a jogalkotó döntése alapján állami feladat. A jogalkotó e feladat végrehajtásával kapcsolatos feladatok lebonyolítását a piaci alapon működő hitelintézetekre delegálta. Az ombudsmanok hivataluk fennállása óta folytatott töretlen és egyöntetű gyakorlata szerint a lakáscélú állami támogatások – köztük a kamattámogatások – lebonyolításával összefüggésben közszolgáltatást végző szervnek tekintik a pénzügyi intézményeket. Ennek alapján az országgyűlési biztos rendelkezik hatáskörrel valamennyi, a lakáscélú állami támogatások, illetve kamattámogatások nyújtásában közreműködő pénzügyi intézmények – kizárólag e tevékenységükkel összefüggésben –, mint közszolgáltatást nyújtó szerv eljárásának vizsgálatára.
3.	A vizsgálatom során megkeresett Magyar Bankszövetség sem hatóságnak, sem pedig közszolgáltatást végző szervnek nem tekinthető, de álláspontjának kikérésére az Obtv. 18. § (4) bekezdése alapján, miszerint az országgyűlési biztos az általa vizsgált ügyben bármely szervtől – ideértve az e törvény szerint hatóságnak nem minősülő szerveket is – vagy annak munkatársától írásbeli magyarázatot, nyilatkozatot, felvilágosítást vagy véleményt kérhet, lehetősége van az ombudsmannak.

II. Jelenleg is több olyan egyedi panaszügy vizsgálatát folytatom, amelyek a PSZÁF fogyasztóvédelmi tevékenységére vonatkoznak. Erre tekintettel a fogyasztóvédelmi szabályozás – korábban általam is sürgetett – változtatásának az alapvető jogok érvényesülésére gyakorolt hatását nem vizsgáltam.
1.	Nagyon sok pénzügyi szolgáltatást, vagy pénzügyi jellegű szolgáltatást igénybe vevő ügyfél ténylegesen nincs tisztában az általa választott szolgáltatás lényeges szabályaival, a szerződésben rejlő kockázati tényezőkkel és a kockázat mértékével sem. Ezen – a hozzám forduló panaszok szerint – nem változtatott az sem, hogy az ügyfél-tájékoztatásra egyre részletesebb és a teljesség igényére törekvő, a fentiekben részletesen és folyamatában is ismertetett szabályozás született az elmúlt években. Az ügyfelek tájékoztatásával kapcsolatban indokolt azonban kiemelni, hogy az nem pusztán egy, jogszabályban megjelölt „kipipálandó”, s mint ilyen meglehetősen formális és formalizált feladat, hanem érdemi kötelezettség.
Ezzel összefüggésben fel szeretném hívni a figyelmet arra, hogy egy konkrét banki termék értékesítése során egyfelől nagy mennyiségű információt tartalmazó papírhalmazt kap az ügyfél, másfelől a tájékoztatás megtörténtének dokumentálási terhei (így pl. akár tucatnyi, a különböző tájékoztatások tudomásul vételéről szóló nyilatkozat) mellett pontosan az adott ügylet lényeges elemeit, vagy az egyes kockázatokat tényelegesen (érdemben) az ügyfél mégsem ismeri. Vagyis, ahogyan a hazai jogi szabályozás folyamatosan és egyre részletesebb, szigorúbb szabályozást adott a pénzügyi szolgáltatásokkal és azok kockázataival kapcsolatos tájékoztatási kötelezettségek tekintetében, úgy váltak e tájékoztatások egyre kevésbé érdemivé. Meggyőződésem tehát, hogy az ügyfél-tájékoztatást érdemivé és közérthetővé kell tenni, mert a jelenlegi gyakorlat nemcsak, hogy nem tölti be a rendeltetését, hanem kifejezetten a szabályozás céljával ellentétes hatást vált ki. A szabályozás hiányosságán alapuló gyakorlat pedig a jogbiztonság követelményével, és a tulajdonhoz való joggal összefüggő visszásság állandó és közvetlen veszélyét hordozza magában.

2.	Az egyoldalú szerződésmódosításokkal kapcsolatban már az OBH 4938/2008. sz. ügyben is folytattam vizsgálatot. Jelentésemben utaltam arra, „hogy a tisztességes eljáráshoz való jog és a jogbiztonság érvényesülése szempontjából továbbra is elengedhetetlennek tartom a szabályozás megalkotását. A szabályozás formáját tekintve a törvényi szabályozást tartom megfelelő megoldásnak, a banki-bankszövetségi önszabályozás eszközét annak részleteire vonatkozó szabályozásként tudom elképzelni. Lényegesnek tartom egyúttal, hogy mindkettő mielőbb megszülessen és az ügyfelek számára megfelelő biztosítékot nyújtson.”
A PSZÁF elnöke – ígérete ellenére – csak sürgetést követően küldte meg részemre az egyoldalú szerződésmódosításokkal összefüggő témavizsgálata eredményeit, így a szabályozással kapcsolatos gyakorlati tapasztalatok értékelése miatt jelentősen elhúzódott  a vizsgálatom. Az országgyűlési biztos akadályozása alkotmányos jogkörének gyakorlásában, az általa kért érdemi tájékoztatás késedelmével vagy elmaradásával, a jogállamiság elvével összefüggő visszásságot okoz.
Mindazonáltal, úgy vélem a jelenlegi szabályozás mind struktúráját, mind pedig tartalmát tekintve alapvetően megfelel a 2008-ban megfogalmazott kritériumoknak, és alkalmas lehet az ügyfelek jogainak védelmére.

3.	Amint azt az OBH 4938/2008. sz. jelentésemben is kiemeltem, minden hitelintézet köteles hitelezési tevékenységét felelősen folytatni, betéteseinek pénzével, e források kihelyezésével ugyanígy eljárni és gazdálkodni. Ennek megfelelően üdvözöm, hogy magas szintű jogszabályokban rögzítették a túladósodás megakadályozására irányuló, a hitelfelvételt korlátozó, illetve szigorító rendelkezéseket. 
Vizsgálatom során azonban azt tapasztaltam, hogy e rendelkezések ténylegesen betarthatatlanok. Az ügyfelek valós pénzügyi helyzetéről a hitelintézetek tényleges információval nem rendelkez(het)nek. Egyet értek azzal, hogy – amint azt a Felügyelet és a Bankszövetség már több alkalommal kifejtette – alapvető fontosságú lenne a teljes listás hitelinformációs rendszer bevezetése, és az ehhez szükséges szabályozási környezet kialakítása. A felelős hitelezés része ugyanis az ügyfelek teherbíró képességének objektív és körültekintő feltárása, ami ilyen rendszer nélkül nem működtethető megbízhatóan.
Egyszerűbben fogalmazva tehát, kizárt, hogy a hitelintézetek a hitelnyújtás során megfeleljenek a 361/2009. (XII. 30.) Korm. rendelet előírásainak, a hitelezhetőségi limit meghatározásakor a „természetes személy összes ismert [a hitelnyújtóval vagy más hitelnyújtóval szemben fennálló] hiteltartozása” közül kizárólag az ügyfél nyilatkozatában megjelölt tartozásokat ismerhetik meg. Ilyen formában e rendelkezés nem pusztán kiüresedik, – nem jelentve gátját a magánszemély adós túladósodásának – hanem a hitelintézeteket betarthatatlan kötelezettségekkel terheli.
Álláspontom szerint a teljeslistás hitelinformációs rendszer hiányában e rendelkezés – végrehajthatatlansága miatt – a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz.
4.	Az elmúlt években több alkalommal fogalmaztam meg javaslatot a magáncsőd intézményének kialakításával kapcsolatban. Sajnálatos módon azonban arra – annak ellenére, hogy a jogintézmény bevezetését a PSZÁF és ismereteim szerint a hitelintézetek is támogatják – a mai napig nem került sor. 
Amint azt az OBH 4938/2008. sz. ügyben is már kifejtettem, nem kétséges, hogy a magáncsőd intézményének szabályozása kellő megalapozást igényel, mind az intézmény konkrét célját, mind a részletes szabályokat illetően. Változatlanul fontosnak tartom azonban, hogy az intézmény mielőbb működővé váljon hazánkban is, érdemi védelmet adva a fizetésképtelenné vált természetes személy adósok számára. Az új szabályozásban fokozott figyelmet kell fordítani annak elkerülésére, hogy azzal bárki visszaélve, indokolatlanul szabadulhasson meg az őt terhelő pénzügyi kötelezettségektől.
Indokolt rámutatni arra, hogy a bajba jutott adósok megsegítésére komplex, az állam, a pénzügyi szolgáltatók és a társadalom – bár eltérő mértékű és módú – együttműködésén alapuló megoldásokra van szükség. Ennek csak egy - azonban kitüntetett súlyú - eleme lehet a magánszemélyek csődvédelme. Ahogyan a magáncsőd nem helyettesít(het)i más – jelenleg is szabályozott és alkalmazott, a bajbajutott adósok helyzetének rendezésére irányuló megoldásokat (áthidaló kölcsön, jogi segítségnyújtás, hitelkiváltás, átütemezés, fizetési könnyítés stb.), ugyanígy – eltérő rendeltetésük miatt – ezek sem váltják ki a magánszemélyek csődvédelmére vonatkozó szabályok évtizedes hiányát.
5.	A lakossági ügyfelek túladósodásával szorosan összefügg korábbi hiteleik sorsa, illetve azok jövője. Hosszú távú (akár húsz éves futamidejű) jogügyletek esetében különös gondot kell fordítani arra, hogy a körülmények – akár jelentős – megváltoztatása esetén is miként lehet továbbra is fenntartani azokat. Az államilag támogatott lakáskölcsönök hordozhatóságát a jogszabály akadályozza, és a kölcsönök kiváltását a körültekintő lakossági hitelezés feltételeiről és a hitelképesség vizsgálatáról szóló 361/2009. (XII. 30.) Korm. rendelet is megnehezítette. Ennek módosítása, különösen pedig az állami támogatás hordozhatóvá tétele – amennyiben az a támogatás céljával összeegyeztethető – legalábbis mérlegelésre, megfontolásra érdemes. 
6.	A felmerülő problémák jelentős része abból fakad, hogy a banki ügyfelek jelentős hányadának pénzügyi ismeretei nem érik el azt a szintet, amely a piacon fellelhető - és nem egy esetben általuk is igénybe vett - pénzügyi szolgáltatások jellegének, működésének, feltételeinek és kockázatainak megértéséhez elengedhetetlenül szükségesek lennének. Ezek hiányáért a felelősség azonban csak részben terheli őket. Sokuknak nem volt lehetőségük arra, hogy a szükséges ismereteket tanulmányaik során megszerezzék. Egyetértek tehát azzal, hogy a körültekintő felelős hitelezést elősegítő szabályozásra vonatkozó igények mellett a jelenleginél jóval nagyobb szerepet kell kapnia a felelős hitelfelvevői magatartás kialakításával, a pénzügyi kultúra fejlesztésével kapcsolatos – nem elsődlegesen szabályozási jellegű – intézkedéseknek. A lakossági pénzügyi kultúra fejlesztésének lemaradása újratermeli a hiányos ismereteket, amely ahhoz vezethet, hogy minden szabályozási erőfeszítés ellenére sem lesz érezhető javulás a pénzügyi szolgáltatásokat igénybe vevő ügyfelek tájékozottságában. Mindezek alapján, elengedhetetlennek tartom a lakosság pénzügyi kultúrájának fejlesztését.

Intézkedéseim:
A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzésük érdekében
1)	az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a Kormányt, hogy
a)	készítse elő a hitelintézetekről és pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi XCII. törvény rendelkezéseinek módosítását, megteremtve az ügyfelek – a jogviszony és az ügylettel összefüggő kockázatok lényeges elemeire történő – valóban érdemi tájékoztatásának lehetőségét;
b)	dolgozza ki a teljeslistás hitelinformációs rendszer létrehozásának feltételeit, valamint 
c)	a magánszemélyek csődvédelmének szabályait.
d)	A lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet módosításának előkészítésével teremtse meg a lakáscélú állami támogatások hordozhatóságának lehetőségét minden olyan esetben, ha az a támogatás céljával összeegyeztethető
2)	Az Obtv. 21. §-a alapján felkérem a Kormányt, hogy a pénzügyi kultúra fejlesztését tekintse kiemelt feladatának!

Budapest, 2011. február 23.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.