Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-2041/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Berkes Lilla
Az eljárás megindítása
Sz. Z. panaszos fordult beadvánnyal Hivatalomhoz, amelyben a Közigazgatási és Elektronikus Közszolgáltatások Központi Hivatala (KEKKH) eljárásával kapcsolatban fogalmazott meg kifogást. A panaszos azt sérelmezte, hogy együttműködő magtartása ellenére a KEKKH kivonta a forgalomból az általa örökölt gépjárművet.
Tekintettel a beadványban megfogalmazott panaszokra – alapvető joggal összefüggő visszásság gyanúja miatt – az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot indítottam. A beadványban felvetett problémákról, a kialakult helyzetről való tájékozódás érdekében az Obtv. 18. § (2) és (10) bekezdése alapján megkerestem a hatóság elnökét.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek
A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.” [Alkotmány 2. § (1) bekezdés]
A tulajdonhoz való jog: „A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.” [Alkotmány 13. § (1) bekezdés]
A jogorvoslathoz való jog: „A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.” [Alkotmány 57. § (5) bekezdés]

Alkalmazott jogszabályok
	A közigazgatási eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.)
	Az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (Art.)
	A közúti közlekedési nyilvántartásról szóló 1999. LXXXIV. törvény (Nyttv.)
	A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.)
	Az okmányirodák kijelöléséről és illetékességi területéről szóló 256/2000. (XII. 26.) Korm. rendelet (Korm. rendelet)
A gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról szóló 149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet (Gyr.)
	A közúti közlekedési igazgatási feladatokról, a közúti közlekedési okmányok kiadásáról és visszavonásáról szóló 35/2000. (XI. 30.) BM rendelet (BM rendelet)

A megállapított tényállás
Az érintett gépjárműnek korábban két tulajdonosa volt. Az egyik tulajdonos után a jármű tulajdonjogát P. J. Z. és J. E. G. örökölte, a másik tulajdonos után pedig a panaszos, vagyis a jármű végül három személy közös tulajdonába került. A tulajdonosok azonban a (korábbi) tulajdonos személyében bekövetkezett változást a kötelezettséget követő 15 napon belül nem jelentették be, ezért azt a KEKKH egy év időtartamra kivonta a forgalomból. A panaszos sérelmezte, hogy nem tették lehetővé a tulajdonosváltozással kapcsolatos kötelezettségei teljesítését, továbbá az elsőfokú határozat elleni fellebbezésére csak több hónapos késéssel válaszoltak.
A rendelkezésre álló iratok alapján az alábbi tényállás állapítható meg.
A gépjármű eredetileg S. F., illetve S. F.-né tulajdonában állt, majd S. F. halálát követően végrendeleti úton a 2007. február 19-én jogerőssé vált hagyatékátadó végzés révén került a panaszos tulajdonába. Az eljáró közjegyző ugyanezen a napon a tulajdonosváltozásról értesítette a panaszos lakóhelye szerint illetékes okmányirodát, amely – szintén 2007. február 19-én kelt – levélben felhívta a panaszost arra, hogy ügyfélfogadási időben jelenjen meg és vigye magával a személyi azonosító igazolványát, a jogerős hagyatékátadó végzést, a megkötött érvényes kötelező felelősségbiztosítási kötvényt, a gépjármű forgalmi engedélyét, valamint törzskönyvét. Tájékoztatták egyszersmind a panaszost arról, hogy a távolmaradás jogkövetkezménye a gépjármű forgalomból történi kivonása.
S. F.-né halálát követően a gépjármű rá eső tulajdoni hányadát a 2008. június 14-én jogerőssé vált póthagyatékátadó végzés alapján P. J. Z., illetve J. E. G. szerezték meg.
Mivel a fenti két ügyfél lakcíme ismeretlen volt, a Ket. 21. § (4) bekezdése alapján a KEKKH rendelkezett illetékességgel az ügyben és mint elsőfokú közlekedési igazgatási hatóság a 2010. február 5-én kelt 33/29-4/2010. számú határozatával a gépjárművet egy évre kivonta a forgalomból. A határozat indokolása szerint a továbbított hagyatékátadó, illetve póthagyatékátadó végzések alapján a KEKKH megállapította, hogy a gépjármű tulajdonjogát P. J. Z., J. E. G., illetve a panaszos szerezték meg. Az Nyttv. 33. § (1) bekezdés b) pontja kimondja, hogy a nyilvántartásba bejegyzett adatok módosítására okot adó körülmény bekövetkeztétől számított 15 napon belül köteles bejelenteni a bejegyzésre jogosult hatóságnál a jármű új tulajdonosa a jármű tulajdonjogának, a tulajdonos az üzembentartó személyének, valamint a járműokmányokban megjelölt műszaki adatoknak a változását. A BM rendelet 76/A. § (6) bekezdése értelmében, amennyiben a járműnyilvántartás szerinti tulajdonos bejelenti, hogy a járművet elidegenítette, de az új tulajdonos a bejelentési kötelezettségének a külön jogszabályban megjelölt határidőn belül nem tett eleget, a jármű új tulajdonosát fel kell hívni, hogy a felhívás kézhezvételétől számított három munkanapon belül tegyen eleget kötelezettségének, illetve az utólagos bejelentés során igazolja hitelt érdemlően, hogy bejelentési kötelezettségének önhibáján kívüli okból nem tudott eleget tenni.
A KEKKH a 33/3323-3/2009., valamint a 33/3323-4/2009. számú leveleiben felhívta P. J. Z.-t, illetve J. E. G.-t, hogy nyilatkozzanak a fentiekről. A felhívások két esetben „cím elégtelen”, illetve „elköltözött” jelzéssel érkeztek vissza.
A KEKKH 2009. szeptember 24-én kelt levelében az illetékes V. kerületi gyámhatósághoz fordult és a két külföldi ügyfél tekintetében a Ket. 40. § (5) bekezdése alapján ügygondnok kirendelését kérte. A hivatkozott jogszabályhely szerint a természetes személy részére, ha ismeretlen helyen tartózkodik vagy nem tud az ügyben eljárni, és nincs törvényes képviselője vagy meghatalmazottja, az eljáró hatóság kezdeményezésére a gyámhatóság ügygondnokot rendel ki.
Az V. kerületi gyámhatóság a 2009. október 6-án kelt VII-9869/1/2009. számú és a 2009. október 30-án kelt VII-9869/2/2009 határozataival kirendelte az ügygondnokokat.
A KEKKH a 2009. november 4-én kelt 33/3323-13/2009. számú levelével tájékoztatta a gyámhatóságot, hogy az eljárásban az ügygondnok kirendelése okafogyottá vált, az eljárás során ügygondnoki intézkedésre még nem került sor és kérte a szükséges intézkedés megtételét. A másik ügyfél tekintetében 2009. december 16-án kelt 33/3323-19/2009. számú levelében kérte ugyanezt. A gyámhatóság a 2010. január 15-én kelt VII-9030/1/2010. számú határozatával az egyik ügygondnokot visszahívta, a másikkal kapcsolatban nincs adat az iratokban.
Az felhívás közlésére hirdetményi úton került sor, azok 2009. december 25-ével közöltnek minősültek.
Tekintettel arra, hogy a panaszos magyar állampolgárságú személy, a Korm. rendelet 1. § (3) bekezdése alapján a panaszos ügyében keletkezett iratokat a KEKKH továbbította az illetékességgel rendelkező lajosmizsei okmányirodának, míg a külföldi ügyfelek tekintetében az eljárást maga folytatta le. A panaszos lakóhelye szerint illetékes okmányiroda (jegyző) a KEKKH eljárására tekintettel a hozzá megküldött iratok alapján indított eljárást felfüggesztette.
A KEKKH megállapította, hogy a bejelentési kötelezettséggel kapcsolatos mulasztás a kötelezettség teljesítésére nyitva álló határidő (2008. június 30.) a közlekedési igazgatási hatósági eljárás megindításáig (2009. május 21.) eltelt idő alapján meghaladja a 180 napot, így a kivonás időtartamát a BM rendelet 89. § (2) bekezdés d) pontja alapján egy évben állapította meg.
A panaszos ezt követően az elsőfokú határozattal szemben 2010. február 25-én érkezett beadványában panaszt nyújtott be, melyet a hatóság tartalma szerint elbírálva fellebbezésként értékelt és felterjesztette a másodfokú szervnek, az Igazságügyi és Rendészeti Minisztériumnak (IRM), ahonnan az időközben bekövetkezett jogutódlás következtében a Nemzeti Fejlesztési Minisztériumhoz (NFM) tették át az ügyet.
Az NFM 2010. november 24-én kelt levelében megállapította, hogy a panaszos beadványát nem tudja fellebbezésként elbírálni, ugyanis a KEKKH nem tájékoztatta a panaszost arról, hogy azt fellebbezésként tudja érdemben elbírálni, a panaszos nem tett eleget illetékfizetési kötelezettségének, illetve nem igazolt, hogy a KEKKH értesítette-e a nem fellebbező ügyfeleket. Mindezeken túl azonban javasolta az elsőfokú határozat megsemmisítését, valamint új eljárás lefolytatását. Álláspontja szerint nem tisztázott körülmény, hogy a kirendelt ügygondnokok miért nem jártak el, illetve a hatóság miért tekintette okafogyottnak a kirendelésüket. A hatóság nem élt a jogszabály által biztosított lehetőségeivel, így az önhibáján kívüli okból mulasztó örököst (a panaszost) joghátrány érte. Tájékoztatta továbbá a KEKKH-t, hogy a külföldi ügyfelek tekintetében az IRM megkereste a külügyi tárcát azok lakcímének felkutatása érdekében, azonban a levél megszületéséig ezzel kapcsolatban nem született értékelhető eredmény.
Az NFM válaszának beérkezését követően a KEKKH 2010. december 30-án kelt levelében tájékoztatta a panaszost a válaszlevélben foglaltakról, továbbá a gépjárművet kivonták a forgalomból. A hatóság tájékoztatta a panaszost az Nyttv. és a BM rendelet vonatkozó rendelkezéseiről, illetve felhívta a figyelmét arra, hogy nincs mérlegelési jogköre, amennyiben a bejelentési kötelezettség elmulasztásáról értesül, a járművet ki kell vonni a forgalomból. Mivel a két másik tulajdonos ismeretlen helyen tartózkodik, részükre a KEKKH kézbesítési ügygondnok kirendelését kezdeményezte, később azonban azokat visszahívta és a részükre szánt küldeményeket hirdetményi úton tették közzé. A Ket. nem tesz különbséget a két közlési mód között, azok egyenértékűek. Tájékoztatták továbbá a panaszost, hogy a KEKKH csak kézbesítési ügygondnok kirendelését kérheti, képviseleti jogkörrel rendelkezőt nem. Mindezek alapján nem tartotta indokoltnak a határozat visszavonását, a gépjármű forgalomból történő kivonását egy évig terjedő időtartamra elrendelte, amely időtartam 2011. március 15-én jár le.
Megkeresésemre a KEKKH a fentieken túl a következő tájékoztatást adta. Álláspontjuk szerint a panaszos beadványát tartalma szerint fellebbezésként kellett volna értékelni. Az NFM átiratában foglalt okok nem értékelhetőek ebből a szempontból, a Ket. 102. § (4) bekezdése ugyanis tételesen meghatározza azokat az eseteket, mikor járhat el az elsőfokú hatóság saját hatáskörében (a megtámadott döntést kijavítja, kiegészíti, módosítja, visszavonja vagy a fellebbezést érdemi vizsgálat nélkül elutasítja), és azt, hogy ezek hiányában köteles felterjeszteni a jogorvoslat iránti kérelmet a másodfokon eljáró hatóságnak. A panaszos ugyan nem igazolta, hogy a fellebbezési illetéket lerótta volna, azonban a Ket. pontosan meghatározza, hogy a jogorvoslati kérelem beérkezését követően mit kell tennie az elsőfokú hatóságnak és ezen feladatok között nem szerepel, hogy a hatóságnak fel kell hívnia hiánypótlásra az ügyfelet, ha az illetéket nem fizette meg.
Az ügygondnok kirendelésével kapcsolatban hivatkozik a levél a Ket. 81. § (4) bekezdésére, mely szerint ügygondnok kirendelése nem kötelező, csak egy lehetőség. Tekintettel arra, hogy a Ket. több közlési formát is meghatároz, illetve megenged, valamint a hirdetmény útján történő közlés jogszabályi feltételei fennálltak, így ez utóbbi mellett döntöttek. Ebből az okból nem kértek az ügyfelek lakcímének megállapítása érdekében nemzetközi jogsegélyt sem.
Megjegyzi a hatóság azt is, hogy a jogszabályi kötelezettségek teljesítésének hiányában a gépjárművet jogszerűen használni nem lehet, a bejelentési (átírási) kötelezettségnek az összes tulajdonos eleget kell, hogy tegyen, illetve a törzskönyvet és a forgalmi engedélyt a tulajdonosok (üzemben tartók) egybehangzó nyilatkozata alapján kell a megjelölt tulajdonostárs (üzemben tartó) adataival kiállítani és e tulajdonostárs részére kiadni. Azzal, hogy a póthagyatékátadó végzés jogerősség vált, a járművel kapcsolatos összes közlekedési igazgatási jogkövetkezmény beállt. Az eljáró hatóságnak mérlegelési jogköre nincs, a jogszabályban foglaltakat végre kell hajtania. Amennyiben a tulajdonosok 2011. március 15-ét követően eleget tesznek bejelentési kötelezettségüknek, lehetőségük lesz a jármű ismételt üzembe helyezésére.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Elsőként azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervekre kiterjed-e a hatásköröm. A vizsgálattal érintett KEKKH, NFM, illetve a lajosmizsei okmányiroda az Obtv. 29. § (1) bekezdés a) pontja alapján mint közigazgatási feladatot ellátó szervek hatóságnak tekintendőek, így tevékenységük vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
A 16. § (1) bekezdés kimondja, hogy a panaszosnak elsőként ki kell merítenie a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket, a 17. § (4) bekezdés értelmében pedig a jogerős közigazgatási határozat közlésétől számított egy éven belül lehet az ombudsmanhoz fordulni. A KEKKH határozata 2010. február 5-én kelt, ellene a panaszos 2010. február 18-án kelt levelében jelentett be panaszt, melyet az NFM 2010. november 24-én kelt levelében utasított vissza.
A panaszos elsőként 2010. február 25-én fordult hivatalomhoz, melyben az elsőfokú határozatban foglaltakat sérelmezte, majd május 4-én tájékoztatott, hogy az ügyben nem született még másodfokú határozat. Az NFM válaszának kézhezvételét követően pedig 2011. január 14-én érkezett levelében kérte vizsgálatomat.
Előkérdésként merül fel, hogy a KEKKH határozata elleni panasz benyújtásával, majd az NFM arra adott elutasító jellegű válaszával a panaszos eleget tett-e az Obtv. 16. § (1) bekezdésben foglalt azon követelménynek, mely szerint a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket ki kell merítenie. Ez alatt jelen esetben a közigazgatási határozat ellen benyújtott fellebbezést kell érteni. Az országgyűlési biztos intézménye az alkotmányos jogok védelmének rendkívüli jogvédelmi eszköze, így a fellépése iránti kérelemnek csak akkor lehet helye, ha az érintett a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve nincs számára jogorvoslati lehetőség biztosítva.
Tekintettel arra, hogy az eljárás 2009. október 1-je, azaz a Ket. novelláris változását megelőzően indult, mind az alapeljárásra, mind pedig a jogorvoslati eljárásra az akkori rendelkezéseket kell alkalmazni. A törvény 34. § (5) bekezdése kimondja, hogy a kérelmet tartalma szerint kell elbírálni akkor is, ha az nem egyezik az ügyfél által használt elnevezéssel. Ez az elv nemcsak az alapeljárás, hanem a jogorvoslati eljárás során is figyelembe veendő, ez alapján döntött úgy a KEKKH, hogy befogadja a panaszt és azt érdemben fellebbezésként értékelve felterjeszti a felettes szervhez. Az ombudsman eljárása szempontjából nem lehet kizáró tényező az, hogy a felügyeleti szerv a benyújtott panaszt jogorvoslati kérelemnek tekintette-e, illetve sor került-e a jogorvoslati eljárásra, a központi kérdés az, hogy a panaszos élni kívánt-e ezzel a jogával, megfogalmazott-e a döntés felülbírálatára irányuló kérelmet, ez pedig megállapítható, ezt maga az NFM sem vonta kétségbe, ezért a panasz alapján vizsgálatot indítottam.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az országgyűlési biztos – amint erre már számos jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.1
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. „A jogállamiság és a jogbiztonság elvéből fakadnak az eljárási garanciák. Ezek alapvető jelentőségűek az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatósága szempontjából. Csak a formalizált eljárás szabályainak követésével keletkezhet érvényes jogszabály, csak az eljárási normák betartásával működik alkotmányosan a jogszolgáltatás.”2
A közigazgatásnak (…) alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét gyakorolja, azaz illetékességi területén a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon.”3
„A rendelkezési jog a tulajdonjoghoz tartozó részjogosítvány, a tulajdonjog feletti döntés szabadságát jelenti. A rendelkezési jog korlátozása azonban csak akkor jár magának a tulajdonjognak mint alkotmányos jognak a korlátozásával, így csak akkor alkotmányellenes, ha az elkerülhetetlen, tehát kényszerítő ok nélkül történik, továbbá ha a korlátozás súlya a korlátozással elérni kívánt célhoz képest aránytalan.”4
„A birtoklás és a használat joga a tulajdonjog tartalmát adó, a tulajdonjoghoz tartozó részjogosítványok, amelyek a dolog feletti hatalmat és a dolog élvezetét jelentik; azt a hatalmat, amelyet valamely dologgal tenni lehet. Ahogyan azonban arra az Alkotmánybíróság – más összefüggésben – már rámutatott, a tulajdonjog valamely tartalmi elemének a korlátozása csak akkor jár magának a tulajdonjognak, mint alkotmányos jognak a korlátozásával, így csak akkor alkotmányellenes, ha az nem elkerülhetetlen, vagyis, ha kényszerítő ok nélkül történik, továbbá ha a korlátozás súlya a korlátozással elérni kívánt célhoz képest aránytalan.”5
„A jogorvoslathoz való jog mindenkit megillet. Ennek azonban – mutatott rá az Alkotmánybíróság több határozatában – többféle formája lehet. A jogorvoslathoz való jog mint alkotmányos alapjog immanens tartalma az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez vagy ... ugyanazon szerven belüli magasabb fórumhoz fordulás lehetősége [5/1992. (I. 23.) AB határozat, ABH 1992, 31.]. A jogorvoslathoz való jog tehát nem feltétlenül a bírósághoz fordulás jogát jelenti.”6
„Az Alkotmány a jogorvoslathoz való jogot az alkotmányos alapjogok között rögzíti. Az, hogy az 57. § (5) bekezdése szerint a jogorvoslati jogot mindenki a törvényekben meghatározottak szerint gyakorolhatja, utalás az eltérő szabályozási lehetőségekre az egyes eljárásokban, arra, hogy a jogorvoslatnak többféle formája lehet. (…) Vagyis a jogorvoslathoz való jog, mint alkotmányos alapjog immanens tartalma az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez vagy (…) ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz fordulás lehetősége.”7

III. Az ügy érdeme tekintetében
1. Az Nyttv. 33. § (1) bekezdés b) pontja értelmében a nyilvántartásba bejegyzett adatok módosítására okot adó körülmény bekövetkeztétől számított 15 napon belül köteles bejelenteni a bejegyzésre jogosult hatóságnál a jármű új tulajdonosa a jármű tulajdonjogának, a tulajdonos az üzembentartó személyének, valamint a járműokmányokban megjelölt műszaki adatoknak a változását. A bejelentési kötelezettség elmulasztásához a BM rendelet fűz szankciót, ennek értelmében, amennyiben a járműnyilvántartás szerinti tulajdonos bejelenti, hogy a járművet elidegenítette vagy a közlekedési igazgatási hatóság egyéb okból észleli a változást, és az új tulajdonos a bejelentési kötelezettségének a külön jogszabályban megjelölt határidőn belül nem tett eleget és azt a bejelentésre történő felhívás kézhezvételét követően három munkanapon belül nem pótolja, vagy az utólagos bejelentés során hitelt érdemlően nem igazolja, hogy a jármű tulajdonjogában bekövetkezett változás bejelentési kötelezettségének önhibáján kívüli okból nem tudott eleget tenni a közlekedési igazgatási hatóság a járművet hivatalból, határozattal kivonja a forgalomból és azt a nyilvántartásba bejegyzi [76/A. § (6) bekezdés a) pont]. A 39. § (5) bekezdése szerint a nyilvántartás a jármű valamennyi tulajdonosát (üzemben tartóját) tartalmazza. A törzskönyvet és a forgalmi engedélyt a tulajdonosok (üzemben tartók) egybehangzó nyilatkozata alapján a megjelölt tulajdonostárs (üzemben tartó) adataival kell kiállítani és e tulajdonostárs (üzemben tartó) részére kell kiadni. Ebben az esetben a törzskönyvbe be kell jegyezni, hogy a jármű „közös tulajdon”.
Azzal tehát, hogy bekövetkezett az öröklés, az örökösöknek, mint a jármű új tulajdonosainak kötelezettségük keletkezett az adatváltozás bejelentésére (a jármű átíratására), illetve a jármű üzemben tartójának megnevezésére. A kötelezettség elmulasztásnak szankciója pedig a jármű forgalomból történő kivonása. E rendelkezésekre figyelemmel a KEKKH – formálisan – megfelelően járt el, hiszen vitathatatlan tény, hogy a jármű átíratására nem került sor, a nyilvántartás pontosságához, illetve a tulajdonjog biztonságához fűződő érdek pedig megkívánja, hogy az ilyen esetek szankcionálásra kerüljenek.
Nem hagyható azonban figyelmen kívül az a tény, hogy a kötelezettek azért nem tudtak eleget tenni az Nyttv.-ben foglalt kötelezettségüknek, mert ténylegesen nem is volt tudomásuk annak fennállásáról, hiszen már a hagyatéki eljárásban sem sikerült velük kapcsolatot létesíteni. Mindezek alapján megvizsgáltam az alapeljárást annak megindulásától a határozathozatalig terjedően, illetve az NFM eljárását is.
2. A Ket. 21. § (4) bekezdése értelmében, ha az ügyfél tartósan, három hónapot meghaladó ideig külföldön tartózkodik, illetve lakcíme ismeretlen, az (…) illetékességet az ügyfél utolsó ismert hazai lakcíme alapján kell megállapítani. Ennek hiányában – ha az Unió jogi aktusa vagy jogszabály másként nem rendelkezik – az eljárásra az adott ügyfajtában a fővárosban eljárásra jogosult hatóság, jegyző hatáskörébe tartozó ügyben a fővárosi főjegyző az illetékes. Tekintettel arra, hogy az új tulajdonosok külföldi lakcímmel rendelkeznek, és nem tartózkodtak az ország területén, a KEKKH rendelkezett illetékességgel az eljárás lefolytatására. 8
A hatóság az eljárás minden szakaszában köteles vizsgálni joghatósága, hatásköre, illetve illetékessége fennállását, különösen az eljárás megindításakor, de azt követően is. A KEKKH tájékoztatása szerint észlelték, hogy az egyik tulajdonos (a panaszos) magyarországi lakóhellyel rendelkezik, ezért az ő vonatkozásában az ügyben keletkezett iratokat megküldték a lakóhely szerint illetékes okmányirodának. A Ket. általános illetékességi szabályai szerint ugyanis az azonos hatáskörű hatóságok közül az eljárásra az a hatóság az illetékes, amelynek területén az ügyfél lakóhelye van [21. § (1) bekezdés a) pont]. Ehhez a rendelkezéshez képest a fent idézett 21. § (4) bekezdésben meghatározottak különleges illetékességi okok. Megállapítható, hogy mind a KEKKH-nak, mind pedig a lajosmizsei okmányirodának volt illetékessége az ügy elbírálására, az alapeljárás azonban elsőként a KEKKH előtt indult meg, ez a hatóság értesült ugyanis a közjegyző révén a tulajdonosváltozás bekövetkezéséről.
A KEKKH azzal az aktusával, hogy a panaszos esetében az eljárás során keletkezett iratokat megküldte a lajosmizsei okmányirodának, az eljárás ezen részét a panaszos vonatkozásában gyakorlatilag elkülönítette, majd áttette, amely aktussal egyrészt ugyanazon gépjármű ügyében egy párhuzamos eljárást keletkeztetett, másrészt így a határozat, amelyben a gépjárművet kivonta a forgalomból, formálisan csak a két külföldi tulajdonossal szemben vált érvényessé, illetve nyerte el jogerejét. Erre azonban nem volt lehetősége, az eljárás tárgya ugyanis egy konkrét – oszthatatlan – gépjármű forgalomból történő kivonása volt, az eljárás elkülönítése az ügyfelek alapján így lehetetlen, hiszen ez azt feltételezné, hogy mindkét hatóság érdemi döntést hozhatna az ügyben. Az eljárás azonban egy járműre vonatkozik, eredménye pedig mindhárom tulajdonosra kihat, hiszen vagy kivonja azt az eljáró hatóság a forgalomból vagy nem, az lehetetlen, hogy az egyik hatóság két ügyfél tekintetében kivonja a járművet a forgalomból, míg a másik hatóság szintén lefolytatja az eljárást és adott esetben akár más tartalommal bíró döntést hoz. A lajosmizsei okmányiroda érzékelve a problémát az iratok beérkezését követően megindította, majd felfüggesztette eljárását, ugyanakkor álláspontom szerint a megelőzés elvét követve meg kellett volna állapítania illetékessége hiányát és az iratokat visszaküldenie a KEKKH-nak. Ha ugyanis több hatóság állapítja meg az illetékességét, illetve több hatóság előtt is megindul egy adott ügyben az eljárás, a Ket. 21. § (5) bekezdése szerint az érintett hatóságok közül az jár el, amelynél az eljárás előbb indult meg (megelőzéses illetékesség).
3. Az ügyfél a hatósági eljárásban személyesen, vagy ha jogszabály nem írja elő az ügyfél személyes közreműködését, képviselője útján járhat el. A képviselő az egyes eljárási cselekményeket az ügyfél helyett végzi. A képviselő általában az ügyfél törvényes képviselője, meghatalmazottja lehet, kivételes esetben az ügygondnok jár el képviselőként. A Ket. 40. § (5) bekezdése szerint a természetes személy ügyfél részére, ha ismeretlen helyen tartózkodik vagy nem tud az ügyben eljárni, és nincs törvényes képviselője vagy meghatalmazottja, az eljáró hatóság kezdeményezésére a gyámhatóság ügygondnokot rendel ki. A Ket.-ben szabályozott képviselet ún. eljárási képviselet, célja, hogy a képviselő valaki más helyett eljárjon, cselekményeivel és jognyilatkozataival elősegítse az általa képviselt személy eljárási jogainak érvényesülését. A képviselet célja és szerepe nem anyagi jogi joghatásokat keletkeztető jognyilatkozatok megtétele, mint például a szerződéskötés, a pénzügyi kötelezettségvállalás stb., hanem az, hogy a képviselő eljárási cselekményeivel és jognyilatkozataival segítse elő az ügyfél eljárási jogainak az érvényesülését, és ezen keresztül a képviselt általános érdekének a szolgálatát. Az ügygondnok akkor jár el, ha nincs az ügyfélnek eljárási lehetősége, ugyanakkor nem válik az ügyfél törvényes képviselőjévé.
Az ügygondnokot a hatóság kezdeményezésére a gyámhatóság rendeli ki, tevékenységét a gyámhatóság felügyelete mellett végzi. A Gyr. 137. § (2) bekezdése értelmében az államigazgatási eljárásban ügygondnok, ha jogszabály másként nem rendelkezik a gyámhatóság felhatalmazása nélkül pénzt vagy dolgot nem vehet át, egyezséget nem köthet, vitás jogot nem ismerhet el, illetve arról nem mondhat le, kivéve, ha ezzel az általa képviselt személyt a nyilvánvaló károsodástól óvja meg.
A megküldött iratok alapján megállapítható, hogy a KEKKH kérte a gyámhatóságtól ügygondnok kirendelését, ami meg is történt, majd azt megelőzően, hogy azok eljártak volna, tájékoztatta a gyámhatóságot, hogy az eljárásban az ügygondnok kirendelése okafogyottá vált, így a gyámhatóság visszavonta azt.
A kirendelést kezdeményező levelekben a KEKKH a Ket. 40. § (5) bekezdése – vagyis a képviseletre vonatkozó rendelkezések alapján – kérte az ismeretlen helyen tartózkodó ügyfelek részére az ügygondnok kirendelését. Ezt követően azonban az ügygondnokok már mint egy, a Ket. 78-81. §-aiban szabályozott közlési mód szerepel az iratokban. 
A Ket. 78. § (5) bekezdés e) pontja szerint a hatóság döntését közölni lehet kézbesítési meghatalmazott vagy ügygondnok útján. A 81. § rendelkezései szerint, ha a 80. § (1) bekezdése szerint hirdetményi kézbesítésnek lenne helye, továbbá ha a postai úton kézbesített küldemény „nem kereste” jelzéssel érkezik vissza, és a határozat az ügyfél számára kötelezettséget állapít meg vagy alapvető jogát vonja el vagy korlátozza, a határozat közlésének megkísérlése érdekében kézbesítési ügygondnok rendelhető ki. A kézbesítési ügygondnok köteles megkísérelni az ügyfél tartózkodási helyének kiderítését és a határozatot eljuttatni az ügyfélhez. A kézbesítési ügygondnokot az eljáró hatóság rendeli ki.
Az ügydöntő határozatban foglaltak szerint a KEKKH értesítést küldött az ügyfeleknek, amely a két külföldi ügyfél esetében „cím elégtelen”, illetve „elköltözött” jelzéssel érkeztek vissza, így hirdetményi úton került sor a közlésre. A panaszosnak küldött – az NFM válaszáról tájékoztató – levélben az áll, hogy P. J. Z. és J. E. G. ismeretlen helyen tartózkodik, így részükre kézbesítési ügygondnok kirendelését kezdeményezte a hatóság, majd azokat később visszahívta és a részükre szánt küldeményeket hirdetményi úton tette közzé. A Ket. az egyes kézbesítési módok között nem tesz különbséget, a két közlési forma (kézbesítési ügygondnok, hirdetmény) egyenértékű. Tájékoztatták továbbá a panaszost arról, hogy a KEKKH csak kézbesítési ügygondnok kirendelését kérheti, képviseleti jogkörrel rendelkezőt nem. Megkeresésemben feltettem a kérdést, hogy milyen jogszabályi akadálya volt a képviseleti jogkörrel rendelkező ügygondnok kirendelésének, amelyre a hirdetményi úton történő közlésre vonatkozó tájékoztatást kaptam. A válaszlevél tájékoztatott arról is, hogy a Ket. 81. § (2) bekezdése alapján az ügygondnok kirendelése nem kötelező, az mindössze egy lehetőség.
A kézbesítési ügygondnok alkalmazása tehát egy közlési forma, azt az ügyben eljáró hatóság rendeli ki, feladata, hogy a kötelezettséget tartalmazó döntést megkísérelje kézbesíteni az ügyfél részére azt követően, hogy a postai úton küldött küldemény „nem kereste” jelzéssel érkezett vissza. Kirendelése nem kötelező, igénybevétele az eljárás költségeit növeli, a kézbesítési vélelem beálltát és ezzel a döntés jogerőre emelkedését pedig hátráltatja. Ezzel szemben a Ket. 40. §-ában nevesített ügygondnok képviseleti jellegű, részt vesz az eljárásban, gyakorolja az ügyfél helyett az eljárási jogait, illetve a gyámhatóság rendeli ki. Az iratokból, a hatóság szóhasználatából, a fent idézett rendelkezésekből az tűnik ki, hogy a hatóság összemosta a két kategóriát és ugyan képviseleti jogkörrel rendelkező ügygondnok kirendelését kérte a gyámhatóságtól (a kézbesítési ügygondnokot maga is kirendelhette volna), a kirendelést azonban azért vonatta vissza, mert hirdetményi úton kézbesített. 
Az nem derül ki, hogy pontosan melyik ügygondnoktípust akarták eredetileg igénybe venni, ugyanakkor a Ket. 40. § (5) bekezdése szerint kötelező kirendelni az ügygondnokot abban az esetben, ha az ügyfél ismeretlen helyen tartózkodik. Ez ugyan megtörtént, azonban ténylegesen nem állt módjukban a képviseleti jogosultságukat, vagyis az ügyfél eljárási jogait gyakorolni, ugyanis a kirendelést a hatóság a gyámhatósággal rövid időn belül visszavonatta, így ténylegesen nem vett részt az eljárásban olyan képviselő, aki az ismeretlen helyen tartózkodó ügyfelek jogait érvényesíthette volna.
4. Végezetül megvizsgáltam a jogorvoslati eljárást is. A panaszos az elsőfokú határozattal szemben jogorvoslati határidőn belül terjesztett elő panaszt, melyben kérte az elsőfokú határozat visszavonását és a jogsértő állapot megszüntetését. Nem értett egyet az indokolás azon részével, mely szerint bejelentési kötelezettségének nem tett eleget, hiszen a lajosmizsei önkormányzatnál jelentkezett, amely meg is kereste az illetékes hatóságot a póthagyaték tárgyában, ezt követően azonban nem kapott tájékoztatást az ügyről. Hivatkozik továbbá arra, hogy a KEKKH nem illetékes az ügyben. Álláspontja szerint a hatóság eljárása mindezeket figyelembe véve alkotmányos jogokat sért. A KEKKH a panaszt fellebbezésként értékelte és felterjesztette a másodfokú hatósághoz, amely jogutódlás9 következtében az NFM volt. A jogelőd IRM megkereste a Külügyminisztériumot a külföldi illetékességű örökösök lakcímének felkutatása érdekében, azonban ez az eljárás nem vezetett értékelhető eredményre. Ezt követően az NFM 2010. november 24-én kelt levelében megállapította, hogy a panaszos beadványát nem tudja fellebbezésként elbírálni, ugyanis a panaszos nem tett eleget illetékfizetési kötelezettségének, a KEKKH nem tájékoztatta a panaszost arról, hogy beadványát fellebbezésként tudja érdemben elbírálni, továbbá nem igazolt, hogy értesítette-e a nem fellebbező ügyfeleket. Az NFM levelében hivatkozik az Art. 111. §, 113. § (1), illetve a 114. § (1) és (3) bekezdésben foglaltakra, amelyek az eljárási illeték ellenőrzésére vonatkozó szabályokat10 rögzítik.
A Ket. 34. § (5) bekezdése kimondja, hogy a kérelmet tartalma szerint kell elbírálni akkor is, ha az nem egyezik az ügyfél által használt elnevezéssel. Tény, hogy a panaszos jogorvoslati kérelmét panasznak nevezte, ugyanakkor a fellebbezés nincs jogcímhez kötve, abban bármire lehet hivatkozni, az pedig egyértelműen kiderül a panaszos által írtakból, hogy az elsőfokú határozat felülvizsgálatát kéri. A fellebbezést annál a hatóságnál kell előterjeszteni, amely a megtámadott döntést hozta. A hatóság a kérelmet megvizsgálja, és dönthet úgy, hogy döntését kijavítja, kiegészíti, módosítja vagy visszavonja. Mindezeken túl pedig lehetőség van elutasítani a kérelmet a Ket. 30. §-ában foglaltak11 fennállása esetén. Jelen esetben azonban egyik feltétel sem állt fenn, így nem volt akadálya a jogorvoslati eljárás lefolytatásának. Ugyan az elsőfokú hatóság nem hívta fel a panaszost az eljárási illeték lerovására és valóban nem értesítette az ügyfeleket a fellebbezés előterjesztéséről, azonban ezt a másodfokú hatóság is megtehette volna, ettől még a kérelem tartalma szerint jogorvoslati kérelemnek minősül, így azt érdemben kellett volna elbírálni.
5. A panaszos sérelmezte a jogorvoslati eljárás elhúzódását is. Az iratok alapján megállapítottam, hogy ez elsődlegesen a nemzetközi jogsegélyeljárás időtartamára vezethető vissza, amely azonban a Ket. 33. § (3) bekezdés b) pontja értelmében nem számít be az ügyintézési határidőbe.
Mindezek alapján megállapítom, hogy sérült a panaszos tisztességes eljáráshoz fűződő alapvető joga az elsőfokú eljárásban akkor, amikor a KEKKH az ő tekintetében elkülönítette az eljárást, továbbá a képviseleti jogkörrel eljáró ügygondnok kirendelésének visszavonatásakor. Nem sérült ugyanakkor a másodfokú eljárás elhúzódásakor. Sérült továbbá a panaszos jogorvoslathoz való joga az NFM eljárásában, amikor kérelmét nem jogorvoslati kérelemként bírálták el. Nem sérült a panaszos tulajdonhoz fűződő joga (használati jog) a gépjármű forgalomból történő kivonása miatt, ugyanis a külföldi ügyfelek mulasztását az eljárás során csak akkor lehetett volna pótolni, ha sikerül velük felvenni a kapcsolatot és ezáltal személyesen, de legalábbis meghatalmazott képviselőjük révén részt vesznek az eljárásban.
Lehetősége van a panaszosnak a Ptk. 147. §-a alapján a bírósághoz fordulni és pert indítani a közös tulajdon megszüntetése iránt. Ez jelen esetben történhet magához váltással, amikor a bíróság megfelelő ellenérték fejében a dolgot valamelyik tulajdonostárs tulajdonába adja. Ehhez a tulajdonjogot megszerző beleegyezése szükséges, illetve a bíróság figyelembe veszi döntése során a tulajdonostársak körülményeit is. Mivel jelen esetben a három tulajdonostárs közül kettő külföldön él és ténylegesen nem gyakorolná tulajdonosi jogait a Magyarországon lévő gépjármű felett, így valószínűsíthető, hogy nem lenne akadálya a helyzet ilyen módon történő megoldásának.

Intézkedéseim
A feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok megszüntetése és jövőbeni megelőzése érdekében, az Obtv. 21. § (1)-(2) bekezdése alapján kezdeményezem az érintett hatóságok vezetőinél, hogy a hatóság által folytatott eljárásokban, a Ket–ben foglalt garanciális rendelkezések maradéktalan betartása érdekében tegyék meg a szükséges intézkedéseket.

Budapest, 2011. július 28.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig közérdekűségi tesztet.
2 11/1992. (III. 5.) AB határozat
3 72/1995. (XII. 15.) AB határozat
4 7/1991. (II. 28.) AB határozat
5 2299/B/1991. AB határozat
6 Az Alkotmány magyarázata. KJK-KERSZÖV 2003 567. old.
7 5/1992. (I. 30.) AB határozat
8 Ugyan a Ket. ezen rendelkezése teljesen pontatlan, hiszen nem azt mondja ki, hogy a főváros egészére eljárásra jogosult hatóság rendelkezik illetékességgel, hanem a „fővárosban” kitételt alkalmazza, jelen esetben pedig okmányiroda minden egyes kerületben van, a jogalkotó feltehető akaratára is figyelemmel a KEKKH illetékessége megállapítható.
9 Korábban az ügyben hatáskörrel és illetékességgel rendelkező szerv az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium (IRM) volt, majd a minisztériumok átalakítását követően lett az NFM.
10 A hatóság ellenőrzi a hozzá benyújtott iraton az illeték megfizetését, ha ez nem történt meg, leletet készít.
11 A kérelem érdemi vizsgálat nélküli elutasításának esetei: joghatóság, hatáskör, illetékesség hiánya, a kérelem idő előtti vagy elkésett, res iudicata, nem az arra jogosulttól származó kérelem, az ügy nem hatósági ügy, a kérelem nyilvánvalóan lehetetlen célra irányul, illetve a kézbesítési vélelem megdöntése iránti kérelmet késedelmesen terjesztették elő.