Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 1692/2010. számú ügyben
(Kapcsolódó ügy az AJB 420/2010.) 

Ügyintéző: dr. Haraszti Katalin
Az eljárás megindulása
A Mahatma Gandhi Közhasznú Egyesület (a továbbiakban: egyesület) 10 menekült ügyében fordult hozzám, akik – a menekültként való elismerésüket követően – elő integráció céljából a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Bicskei Befogadó Állomására (a továbbiakban: befogadó állomás) kerültek. A beadvány szerint a befogadó állomás vezetése hat hónap elteltével, felszólította a menekülteket, hogy hagyják el az intézményt, és keressenek szállást és munkát maguknak. Az egyesület által megnevezett menekültek között voltak olyanok is, akik hat hónapnál rövidebb időt töltöttek a befogadó állomáson, ahová azért nem térhettek vissza, mert az Európai Unió más tagállamában élő hozzátartozóik látogatásáról az előzetesen tervezett időpontot követően érkeztek vissza. A befogadó állomáson nyújtott elhelyezésből és ellátásból kizárt menekültek szálláshely, valamint a megélhetésüket biztosító jövedelem hiányában hajléktalanná váltak, és az utcán éltek. 
A beadvánnyal közel egy időben jelent meg a „Pesti hajléktalan lesz a szomáliai menekült” című újságcikk, amely egy másik civil szervezet, a Menedék Migránsokat Segítő Egyesület (a továbbiakban: Menedék Egyesület) által támogatott, sem személyazonosításra alkalmas iratokkal, sem jövedelemmel nem rendelkező, hajléktalanná vált menekültek mindennapi életével foglalkozott. Az újságcikkben megnevezett külföldiek alkotmányos jogainak védelme érdekében – az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (2) bekezdése alapján – hivatalból indítottam vizsgálatot, majd a két eljárást, azok tárgyára tekintettel, egyesítettem

A vizsgálat módszere
Az egyesület által megnevezett külföldiek közül voltak olyanok, akiket az újságcikk is megemlített, azonban két külföldi adatai a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal (a továbbiakban: menekültügyi hatóság) nyilvántartásában nem szerepeltek, így őket sem a vizsgálat megkezdésekor, sem később nem sikerült azonosítani. Az egyesület, valamint az újságcikk alapján, összesen tíz személy – kilenc szomáliai és egy iraki állampolgár – számára nyújtott ellátásokról, illetve támogatásokról a menekültügyi hatóság tájékoztatását kértem.
A hajléktalan menekültek magyarországi lakcímét igazoló hatósági igazolvánnyal (a továbbiakban: lakcímkártya) történő ellátásának módjáról a Közigazgatási és Elektronikus Közszolgáltatások Központi Hivatala elnökénél érdeklődtem. A társadalombiztosítási azonosító jelet tartalmazó okmány (a továbbiakban: TAJ kártya) kiállításának menetéről az Országos Egészségbiztosítási Pénztár főigazgatójánál, valamint a Közép-magyarországi Regionális Munkaügyi Központ főigazgatójánál tájékozódtam.
A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény (a továbbiakban: Szoctv.) 89. § (1) bekezdése értelmében a szociális ellátások tekintetében, a települési (községi, városi, fővárosi és fővárosi kerületi) önkormányzatok ellátási kötelezettsége a település lakosságára, továbbá a településen életvitelszerűen tartózkodó hajléktalanokra terjed ki. A Sztv. 88. § (2) bekezdése alapján a fővárosban – ha a fővárosi önkormányzat és a kerületi önkormányzat másként nem állapodik meg – a hajléktalanok éjjeli menedékhelyének és átmeneti szállásának megszervezéséről és fenntartásáról a fővárosi önkormányzat gondoskodik. 
A menekültügyi hatóság főigazgatójánál, valamint a legnagyobb fővárosi hajléktalanellátó szervezet, a Budapesti Módszertani Szociális Központ és Intézményei (a továbbiakban: BMSZKI) igazgatójánál érdeklődtem arról, hogy álláspontjuk szerint milyen okok, illetve körülmények vezettek oda, hogy a többségében szomáliai, illetve iraki állampolgárok a menekültügyi ellátórendszerből kikerülve, hajléktalanná váltak.
Munkatársaim a Magyar Köztársaság által menekültként elismert személyek külföldről történő visszafogadásának menetéről a Külügyminisztérium munkatársainál tájékozódtak, majd a Menedék Egyesület, a Menhely Alapítvány, a Jövőt a Hajléktalanoknak Egyesület munkatársaival konzultáltak, és több, a Magyar Köztársaság által menekültként elismert, lakással, illetve rendszeres jövedelemmel nem rendelkező külföldit is meghallgattak. Miután a beadványban szereplő, magyarországi lakóhellyel, illetve tartózkodási hellyel nem rendelkező menekültek többségét nem sikerült felkutatni, és személyesen meghallgatni, a vizsgálat során eljáró munkatársaim több, a beadványban nem megnevezett külföldivel is találkoztak.
A vizsgálat elrendelését követően, de még a hajléktalan menekültek ellátásában érintett szervezetek válaszának megérkezését megelőzően fogadta el az Országgyűlés az egyes migrációs tárgyú törvények jogharmonizációs célú módosításáról szóló 2010. évi CXXXV. törvényt, ami azon túl, hogy a menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény (a továbbiakban: menedékjogi törvény) rendelkezéseit több ponton érintette, a végrehajtási rendeletének módosítását is maga után vonta. Az említett, nagy terjedelmű jogszabályváltozásoknak a hajléktalanná vált, menedékültek életkörülményeire, illetve integrációs esélyeire gyakorolt hatásának megismerése érdekében, a vizsgálatomat az ezt követő, téli hónapokra is kiterjesztettem.

A megállapított tényállás
A magyar jogban a hajléktalan fogalmát a Szoctv. 4. § (2) és (3) bekezdései definiálják. A Szoctv. – igazgatási típusú – első definíciója szerint „hajléktalan a bejelentett lakóhellyel nem rendelkező személy, kivéve azt, akinek bejelentett lakóhelye hajléktalan szállás." Az idézett definíción alapul a Szoctv. 6. § azon rendelkezése, mely szerint "a hajléktalan személyek ügyében szociális igazgatási eljárásra az a szociális hatáskört gyakorló szerv illetékes, amelynek illetékességi területét a hajléktalan személy az ellátás igénybevételekor nyilatkozatában tartózkodási helyeként megjelölte".
A másik, a Szoctv. 4. § (3) bekezdésében szereplő – ellátási típusú – definíció értelmében: "hajléktalan az, aki éjszakáit közterületen vagy nem lakás céljára szolgáló helyiségben tölti". Az idézett rendelkezésre figyelemmel az önkormányzat „tekintet nélkül hatáskörére és illetékességére, köteles az arra rászorulónak átmeneti segélyt, étkezést, illetve szállást biztosítani, ha ennek hiánya a rászorulónak az életét, testi épségét veszélyezteti"1. Miután az idézett definíciók az érintett személy státusát figyelmen kívül hagyják, a vizsgálat során hajléktalan menekültnek tekintettük a Magyar Köztársaság által menekültként elismert olyan külföldit, aki fedélnélküliként, életvitelszerűen a közterületen tartózkodott, és azt is, aki a hajléktalan ellátórendszer (éjjeli menedékhelyen, vagy átmeneti szálláson)2 keretében kapott ellátást. A felsoroltakon túl, hajléktalannak tekintettük azt a menekültet is, aki jogcím nélküli „ágyrajáróként” az ismerőseinél éjszakázott, azonban a lakáshasználatának bizonytalansága miatt, bármikor fedélnélkülivé válhatott.
A vizsgálat megindulásakor Magyarországon három befogadó állomás működött. A Magyar Köztársaság által menekültként elismert külföldieket, elő integráció céljából, a Bicskére a befogadó állomásra szállították. Előfordult azonban, hogy Bicskén nem volt üres férőhely. Ilyenkor a menekültként elismert külföldiek az elő integrációs időszak egy részét – a menedékjogi eljárás alatt álló külföldiek elhelyezésére szolgáló intézményben – a Debreceni Befogadó Állomáson töltötték. A 2010. évi CXXXV. törvény azonban az „elő integráció” kifejezést törölte a menedékjogi törvényből, így a menekültként elismert külföldiek, immár integráció céljából, továbbra is 6 hónapot tölthettek a befogadó állomáson. Az említett időszakot a menekültügyi hatóság további egy alkalommal, legfeljebb 6 hónappal meghosszabbíthatta.
A BMSZKI a főváros különböző pontjain található, összesen 13 telephelyén 560 személy számára tudott nappali melegedőt, és 319 személy számára éjjeli menedékhelyet, vagyis „az önellátásra és a közösségi együttélés szabályainak betartására képes hajléktalan személyek éjszakai pihenését, valamint krízishelyzetben éjszakai szállást biztosító szolgáltatást” nyújtani. A téli időszakban az éjjeli menedékhelyek befogadóképességét további 264 férőhellyel bővítették.
Az „életvitelszerű szálláshasználat és a szociális munka segítségével önellátásra képes hajléktalan személyek elhelyezésére” szolgáló átmeneti szálláson további 1234 személy számára volt férőhely. A BMSZKI igazgatójának 2010. április 28-án kelt levele szerint az említett időpontban, a fővárosban 42 nem magyar állampolgár ellátásáról gondoskodtak, közöttük mindössze két szomáliai állampolgárságú, menedékjogot élvező személy volt.
A vizsgálat elrendelésekor a külföldiekkel kapcsolatos szociális ügyintézésre specializálódott Menedék Egyesületnek 47 hajléktalan menekülttel – 39 szomáliai, 2 szudáni, 1 iraki, 1 afgán, 1 etióp, 1 elefántcsontparti, 1 algériai, és 1 nigériai – volt kapcsolata. 2011. január hónapban a Menedék Egyesületnek 25 hajléktalan – 12 szomáliai, 6 iraki, 2 afgán, továbbá 1-1 azeri, kínai, szudáni állampolgár továbbá 1 palesztin – ügyfele volt. A 25 személyből 20 férfi, és 5 nő volt. Az ENSZ Menekültügyi Főbiztosság Közép-európai Regionális képviselete által 2010 tavaszán közzétett, a hajléktalan menekültekről szóló jelentés 15 külföldiről – 12 férfiről és 3 nőről – tett említést.3
A Magyarországon hajléktalanként tartózkodó külföldiekre specializálódott ellátórendszer hiányában, a vizsgálatom során megkeresett állami, önkormányzati, illetve civil szervezetek egyike sem rendelkezett pontos adatokkal arról, hogy Magyarországon, vagy legalább a fővárosban összesen hány hajléktalan menekült él. Az Európán kívüli földrészekről származó, magyarul nem beszélő, gyakran semmiféle személyazonosításra alkalmas iratokkal sem rendelkező, a magyarországi viszonyokat alig ismerő, többnyire poszttraumás szimptómáktól szenvedő külföldiekről lévén szó, a vizsgálat során még azt sem sikerült tisztázni, hogy a fenti adatokat rendelkezésemre bocsátó szervezetek látókörébe került menekültek között vannak-e olyanok, akik többeknél, esetleg mindnyájuknál jelentkeztek. A hajléktalansággal érintett menekültek számbavételét tovább nehezítette, hogy a vizsgálat során kizárólag azokról sikerült információkat szerezni, akik a felsorolt szervezetek valamelyikével kapcsolatba kerültek. Azokról, akik bár az utcán éltek, azonban nyelvtudás, illetve helyismeret hiányában még a hajléktalan ellátórendszerről, vagy az őket segíteni képes civil szervezetek elérhetőségéről nem tudomásuk, még becsült adatok sem voltak. 

A menekültek hajléktalanná válásának okaival kapcsolatos vélemények
A menekültügyi hatóság főigazgatójának meglátása szerint a vizsgálat során azonosított menekültek hajléktalanná válásának legfőbb oka az volt, hogy az igénybe vehető integrációs célú ellátásokat és támogatásokat, menekültügyi hatóság tájékoztatása ellenére sem használják ki megfelelően.
A befogadó állomás szociális munkásainak azon figyelmeztetése ellenére, hogy menekültként Európában – Magyarországon kívül – nem jogosultak korlátlan tartózkodásra, a remélt jobb megélhetés, a fejlettebb gazdasági körülmények csábítása, vagy éppen a külföldön élő család, baráti kör ösztönzésére sokan külföldre utaznak. A huzamos távollét miatt, esetükben a hazánkban élő menekültek számára biztosított elő integrációs lehetőségek (magyar nyelvoktatás, kulturális, illetve munkaerő-piaci orientáció) sem vezethetnek eredményre. Gyakori, hogy a menekültek a befogadó állomásról történő eltávozásukat nem jelentik be, esetleg a bejelentett időpontig nem térnek vissza és további távollétükről sem tájékoztatják a befogadó állomást, így az intézményben történő ismételt elhelyezésükre és ellátásukra nincs lehetőség.
Az Európai Unió más tagállamai illetékes hatóságainak intézkedései következtében, a befogadó állomásról külföldre távozó menekültek sorozatosan kerülnek vissza Magyarországra. Gyakori, hogy a huzamos külföldi tartózkodásról visszatérő menekültek, a magyarországi letelepedést segítő, egyszeri támogatás iránti kérelem előterjesztésének jogvesztő határidejét elmulasztják, így ettől a jelentős összegtől is elesnek.
A menedékjogi törvény végrehajtásáról szóló 301/2007. (XI. 9). Korm. rendelet (a továbbiakban: kormányrendelet) 52. § (1) bekezdése alapján, a menekült kérelmére, a befogadó állomás végleges elhagyását követően, az elismerésről szóló határozat jogerőre emelkedésétől számított négy évig, rendszeres létfenntartási támogatásban részesülhet. Az 52. § (5) bekezdése értelmében, a rendszeres létfenntartási támogatás folyósításának a harmadik és negyedik évben az a feltétele, hogy az ügyfél elhelyezkedése érdekében a folyósítás ideje alatt legalább egy évig folyamatosan együttműködött a munkaügyi központtal, szakképzésben vagy átképzésben vett részt, vagy legalább három hónapig közcélú munkát, közmunkát, illetve közhasznú munkát végzett. Miután a rendszeres létfenntartási támogatásra való jogosultság négy éves időtartama a menekültként történő elismerés időpontjában kezdődik, a huzamosabb időt külföldön töltő menekültek ennek a lehelőségnek a nagy részétől is elesnek, hiszen a kormányrendeletben előírt feltételeket lehetetlen úgy teljesíteni, hogy a külföldi nem tartózkodik Magyarországon. 
A fentieken túlmenően, a lakó- vagy tartózkodási hely szerint illetékes jegyző lakhatási támogatást nyújthat a menekültnek, melynek összegét a menekültügyi hatóság a kormányrendelet 54. § alapján, megtéríti az önkormányzat számára. Ez a támogatás, az első igényléstől számított négy éven belül legfeljebb négyszer, alkalmanként hat hónapra, bármikor igénybe vehető. A támogatás összege egyedülálló személy esetében 25.800.- Ft, azonban annak mértéke a tényleges bérleti díj-, illetve szállásköltség összegét nem haladhatja meg. A támogatás kifizetése a lakásbérleti, albérleti díj vagy szállásköltség összegéről kiállított számla ellenében történik. Ezen összeg folyósításának leggyakoribb akadálya, hogy a menekült nem talál olyan szállásadót, aki a szállásköltségről számlát adna.
A hajléktalanná vált menekültek integrációját gyakran még az is nehezíti, hogy külföldre távozásuk miatt a személyazonosító, továbbá társadalombiztosítási és adójogviszonyukat igazoló okmányok beszerzése nem történt meg, esetleg a korábban már kiállított személyi okmányok nélkül térnek vissza Magyarországra. Személyazonosító okmányok hiányában, a menekültek foglalkoztatása, illetve a lakhatásuk megoldása csaknem lehetetlen. A menekültügyi hatóság tapasztalatai, valamint civil partnereinek jelzése szerint a semmiféle érvényes okmánnyal nem rendelkező menekültek iratainak beszerzése meglehetősen hosszadalmas.
A menekültügyi hatóság a vizsgálattal érintett problémákat ismeri, azonban a jogszabályi rendelkezésekben megállapított időtartamokon túl, a menekültek számára sem ellátást, sem támogatást nem nyújthat, továbbá a komplex integrációs programok működtetéséhez szükséges költségvetési forrással sem rendelkezik.
A BMSZKI igazgatójának 2010. április 28-án kelt levele szerint a külföldiek ellátási jogosultságának, vagyis az őket megillető szociális ellátások meghatározását nagyban megnehezíti, hogy a Szoctv. 3.§ (1) bekezdésében felsorolt, külföldi jogosultak azonosítására nincs a napi gyakorlatban használható ún. "iratminta tár", továbbá a hajléktalan ellátó szervezetek számára a Szoctv. 3.§ (2) bekezdésben említett „torinói egyezményt”4 ratifikáló országok listája nem hozzáférhető. (Annak ellenére, hogy a Hajszolt Egyesület elnöke az említett listát már közzétette, számos tisztázatlan kérdés marad, ilyen például a torinói egyezményt korábban ratifikáló, majd utódállamokra szakadó országok állampolgárainak helyzete.)
A hajléktalan ellátásban megjelenő menekültek többnyire nem tudnak magyarul, ami nem csak a szociális munkásokkal folytatandó kommunikációt nehezíti meg vagy lehetetleníti el, hanem a hajléktalanok közösségeiben is kiszolgáltatottakká válnak. A magyarul nem tudó menekülteknek az éjjeli menedékhelyen történő elhelyezése nem biztonságos. A nyelvi akadályok különösen a semmiféle európai nyelven sem beszélő menekültek gondozása, illetve ellátása során okoznak súlyos problémákat. A nyelvi korlátok miatt, nem csak az éjjeli menedékhelyek házirendjét, vagy a tűzrendészeti szabályokat, de még vészhelyzetben szükséges teendőket sem lehet velük megismertetni, és gyakran még a befogadásukhoz szükséges, kötelező adminisztráció elvégzése sem lehetséges. Ilyen körülmények között a hajléktalan ellátó szervezetek még az alapvető biztonsági szabályok betartásáért sem tudnak felelősséget vállalni. További nehézséget okoz, hogy a hajléktalan ellátásban megjelenő menekültek többsége semmiféle jövedelemmel sem rendelkezik, illetve ha van is némi jövedelmük, azt általában hazaküldik családjuknak, vagyis igazából "vendégmunkásként" veszik igénybe a hajléktalan ellátást.
A BMSZKI igazgatója a hajléktalan menekültek helyzete rendezésének alapvető problémáját abban látja, hogy sem a tényleges integrációjukat célzó intézkedésekre, sem a specializált ellátásuk megteremtésére vonatkozóan sincs kormányzati döntés. Amennyiben a menekültek integrációja a cél, ehhez speciális programokra pl. nyelvoktatás, foglalkoztatás, szakképzett szociális munkások tartós segítsége lenne szükség. Amennyiben csak átmeneti ellátásuk, illetve elhelyezésük a feladat, ehhez is megfelelő intézményekre lenne szükség, azonban az említett intézmények hiányában, a helyzet megoldását nem lehet (ráadásul nem is célszerű) adminisztratív úton a hajléktalan ellátás feladatává tenni. A BMSZKI igazgatója a menekültügyi hatóság azon merev álláspontját sem tudja elfogadni, miszerint a Szoctv. 3. § -a a menekültek számára a magyar állampolgárokkal azonos ellátási jogosultságot állapít meg, így azt „pusztán végre kell hajtani". 

A vizsgálat során azonosított menekültek
1. A menekültügyi hatóság M. A. A. (született: Mogadishu, 1985. november 3.) szomáliai állampolgárságú férfit 2008. április 15-én menekültként elismerte. A szomáliai állampolgár 2008. április 23-án érkezett a befogadó állomásra, ahol a szociális munkások tájékoztatták őt, hogy amennyiben az intézményben való életvitelszerű tartózkodással – írásbeli bejelentés nélkül – felhagy, az ismételt elhelyezésére nincs lehetőség. A tájékoztatás tudomásulvételét aláírásával igazolta, majd együttműködési megállapodást kötött a befogadó állomással, amelynek alapján a szociális munkások személyes iratainak – személyi igazolvány, lakcímkártya, adókártya, a társadalombiztosítási azonosító jelet tartalmazó okmány (a továbbiakban: TAJ-kártya) – beszerzéséhez segítséget nyújtottak. Az utolsó irat 2008. július végére készült el, azonban a szomáliai állampolgár ekkor már nem tartózkodott a befogadó állomáson, mivel 2008. június 26-án egy hónapra Svédországba utazott. A szomáliai állampolgár az általa megjelölt időpontig nem tért vissza a befogadó állomásra, ezért az adatait 2008. július 30-án a létszámból törölték. A szomáliai állampolgár azonban 2009. január 16-án ismét jelentkezett a befogadó állomáson, ahol tájékoztatást kapott arról, hogy – a vonatkozó jogszabályi előírások értelmében – további elhelyezésre nem jogosult. A menekültügyi hatóság a szomáliai állampolgár letelepedési támogatás iránti kérelmét arra hivatkozva utasította el, hogy azt a befogadó állomás elhagyását követő hat hónapon túl, 2009. február 2-án nyújtotta be. 2009. május 1-jétől 2010. március 31-ig5 rendszeres létfenntartási támogatásban részesült, továbbá a menekültügyi hatóság az ingyenes magyar nyelvoktatáson történő részvételét 2010. április 14-ig engedélyezte. M. A. A. a vizsgálat idején már nem a bejelentett lakcímén tartózkodott, hanem – menekültügyi hatóság tudomása szerint – először a Menedék Egyesület lakhatási programjának résztvevőjeként, egy munkásszállón, a Ventura Hotelben lakott. A Menedék Egyesület lakhatási programja legfeljebb 4 hónapig tart, a résztvevők jogosultságát – együttműködési készségüktől függően – hetente hosszabbítják. M. A. A. 2010 januárjáig a kifejezetten a Magyarországra visszatérő menekültek számára szervezett intenzív nyelvoktatáson is részt vett, azonban február első két hetében már nem jelent meg az órákon. A menekültügyi hatóság tudomása szerint M. A. A. a Menedék Egyesület lakhatási programjából történő kimaradását követően a "Mag Népe Egyház" által üzemeltetett átmeneti szállóra költözött, és a vizsgálat megindulásakor is ott élt.
2. A menekültügyi hatóság A. M. N. (született: Mogadishu, 1986. szeptember l.), szomáliai állampolgár férfit 2008. június 16-án menekültként elismerte. A szomáliai állampolgár a Debreceni Befogadó Állomás szociális munkásainak közreműködésével személyi igazolványt kapott. A. M. N. a Debreceni Befogadó Állomásról 2008. augusztus 31-én – a bejelentése szerint – Svédországba távozott, ahonnan 2008. november 30-ig kellett volna visszatérnie. A szomáliai állampolgár a bejelentett időpontig nem tért vissza a befogadó állomásra, ezért adatait 2008. december 2-án a létszámból törölték. A. M. N. 2009. augusztus 14-én megjelent a menekültügyi hatóságnál azonban tájékoztatták őt arról, hogy – a jogszabályi előírásokra tekintettel – befogadó állomáson történő ismételt elhelyezésre nem jogosult. A szomáliai állampolgár rendszeres létfenntartási támogatás iránti kérelmet nyújtott be, amelyet a menekültügyi hatóság 2009. augusztus l-jétől 2010. június 30-ig állapított meg a számára, továbbá az ingyenes magyar nyelvoktatáson való részvételét 2010. június l0-ig engedélyezte. Nevezett külföldi tartózkodást jelentette be, ezért menekültügyi hatóság a rendszeres létfenntartási támogatás folyósítását 2010. január l-jétől, 2010. február 28-ig szüneteltette. A menekültügyi hatóság információi szerint a vizsgálat megindulásakor A. M. N. Budapest IX. kerületében, településszintű lakcímmel rendelkezett, ténylegesen az ismerőseinél lakott.
3. A menekültügyi hatóság B. Y. B. (született: Mogadishu, 1983. január 19.), szomáliai állampolgár férfit 2008. július 11-én menekültként elismerte. A szomáliai állampolgár a Debreceni Befogadó Állomás szociális munkásainak közreműködésével személyi igazolványt, és adókártyát kapott. B. Y. B. a Debreceni Befogadó Állomásról 2008. augusztus 11-én Finnországba távozott, ahonnan legkésőbb 2008. november 8-án vissza kellett volna térnie. Miután ez nem így történt, a szomáliai állampolgár adatait a befogadó állomás létszámából 2008. november 11-én törölték. B. Y. B. 2009. augusztus 14-én ismét jelentkezett a menekültügyi hatóságnál, amelynek ügyintézője tájékoztatta őt arról, hogy – a vonatkozó jogszabályi előírások alapján – a befogadó állomáson történő elhelyezésre már nem jogosult. A szomáliai állampolgár rendszeres létfenntartási támogatás iránti kérelmet nyújtott be, amelyet a menekültügyi hatóság 2009. augusztus 1-jétől 2010. június 30-ig tartó időre folyósított számára, egyúttal 2010. június 10-ig az ingyenes magyar nyelvoktatáson való részvételét is engedélyezte. B. Y. B. a vizsgálat elrendelésekor Budapest IX. kerületében, településszintű lakcímmel rendelkezett, azonban a menekültügyi hatóság információi szerint ténylegesen a Jövőt a Hajléktalanoknak Alapítvány átmeneti szállóján lakott.
4. A menekültügyi hatóság K. S. A. (született: Bagdad, 1983. december 7.) iraki állampolgár férfit 2008. január 31-én menekültként elismerte. Az iraki állampolgár 2008. március 12-én érkezett a befogadó állomásra. A befogadó állomás a szociális munkásai tájékoztatták őt arról, hogy amennyiben az intézményben való életvitelszerű tartózkodással – írásbeli bejelentés nélkül – felhagy, az ismételt elhelyezésére nincs lehetőség. Az iraki állampolgár az erről szóló okmány aláírásával igazolta, hogy a tájékoztatást tudomásul vette, majd együttműködési megállapodást kötött a befogadó állomással, amelynek alapján a szociális munkások személyes iratainak – személyi igazolvány, lakcímkártya, adókártya, TAJ-kártya – beszerzéséhez segítséget nyújtottak. A menekültügyi hatóság K. S. A. magyar nyelvoktatását a befogadó állomáson biztosította, akinek nyelvtudása olyan szintre fejlődött, amellyel a kiköltözésekor már képes volt arra, hogy az ügyeit önállóan intézze. Magyar nyelvű önéletrajzzal rendelkezett, melyet a befogadó állomás szociális munkásainak segítségével álláskeresés céljából több helyre is elküldött. K. S. A. több, magyar nyelvű állásinterjún is rész vett, a Menedék Egyesülettel rendszeresen tartotta a kapcsolatot, továbbá az Egyesület álláskereső tréningjén is részt vett. 2009 őszén körülbelül három hónapig be nem jelentett munkavállalóként dolgozott, de amikor a munkáját legalizálni akarta, elveszítette. Egy ideig szórólaposként dolgozott, majd egy étteremben talált állást magának. Az iraki állampolgár kérelmére, a menekültügyi hatóság a befogadó állomáson történő hat hónapos tartózkodási jogosultságát, 2009. január 31-ig meghosszabbította. K. S. A. 2009. február 10-én hagyta el a befogadó állomást, a költözéshez az intézmény biztosított számára személygépkocsit. Az iraki állampolgár 2009. február 1-jétől 2010. január 31-ig rendszeres létfenntartási támogatásban, 2009. február 1-jétől, 2010. február 28-ig lakhatási támogatásban részesült, majd – kérelmére – 2009. január 12-én letelepedési támogatásban részesült. 2010. január 30-ig ingyenes magyar nyelvoktatásban vett részt. A vizsgálat megindulásakor Budapest VII. kerület területén bejelentett magyarországi lakóhellyel rendelkezett.
5. A menekültügyi hatóság F. A. F. (született: Mogadishu, 1988. október 1.) szomáliai állampolgár férfit, 2008. június 12-én menekültként elismerte, aki 2008. szeptember 3-án érkezett a befogadó állomásra. A befogadó állomás a szociális munkásai tájékoztatták őt arról, hogy amennyiben a befogadó állomást négy napot meghaladó időtartamon túl írásbeli bejelentés nélkül elhagyja, vagy a bejelentett eltávozásról késedelmesen tér vissza, a befogadó állomáson történő ismételt elhelyezésére nincs lehetőség. F. A. F. a személyi igazolványát és adókártyáját még Debrecenben megszerezte, a TAJ kártyát a befogadó állomásra érkezését követően, a szociális munkások segítségével igényelt. F. A. F. 2008. szeptember 19-én bejelentette, hogy 2008. szeptember 21. és 2008. október 21. között ideiglenesen Svédországban fog tartózkodni. Miután a befogadó állomásra az általa bejelentett időpontig nem tért vissza, adatait az intézmény lakóinak névsorából 2008. november 21-én törölték. A szomáliai állampolgár 2009 augusztusában tért vissza Magyarországra. Kérelmére, 2009. szeptember l-jétől 2010. május 31-ig rendszeres létfenntartási támogatásban részesült, továbbá számára a menekültügyi hatóság 2010. június 11-ig ingyenes magyar nyelvoktatáson való részvételt engedélyezett. F. A. F. a nyelvtanulást megkezdte, azonban 2009. december 10-től a nyelvórákon már nem vett részt. Először a "Jövőt a Hajléktalanoknak Alapítvány" átmeneti szállóján lakott, azonban a vizsgálat megindulásakor ebből az intézményből már kiköltözött, és két hónapja a Menedék Egyesület munkatársai már nem tudnak róla. A vizsgálat megindulásakor Budapest VIII. kerületében, településszintű lakcímmel rendelkezett.
6. A menekültügyi hatóság J. M. A. (született: Mogadishu, 1972. december 11.) szomáliai állampolgár férfit, 2008. március 3-án menekültként elismerte. A szomáliai állampolgár 2008. április 9-én érkezett a befogadó állomásra. Megérkezésekor a befogadó állomás a szociális munkásai tájékoztatták őt arról, hogy amennyiben a befogadó állomást négy napot meghaladó időtartamon túl írásbeli bejelentés nélkül elhagyja, vagy a bejelentett eltávozásról késedelmesen tér vissza, az intézményben történő ismételt elhelyezésére nincs lehetőség. J. M. A. a tájékoztatásról szóló okmányt aláírta. A befogadó állomással kötött együttműködési megállapodás alapján, az intézmény szociális munkásai segítettek a személyes iratait beszerezni. A szomáliai állampolgár előzetes bejelentés alapján, 2008. május 3. és június 3. között Dániába utazott, onnan az általa megjelölt napon visszaérkezett. J. M. A. 2008. július 2-án, előzetes bejelentés alapján, három hónapra ismét külföldre utazott. Távozásakor befogadó állomás munkatársai felhívták a figyelmét, hogy elutazása esetén az intézményben történő tartózkodásának meghosszabbítását semmi sem indokolja. A szomáliai állampolgár a figyelmeztetés ellenére hosszabbítási kérelmet nyújtott be, amelyet a menekültügyi hatóság azzal utasított el, miszerint a befogadó állomáson történő elhelyezés célja, hogy a külföldi magyar társadalomba történő integrációját megalapozza, ami a többszöri, hosszabb idejű külföld tartózkodás esetén nem megvalósítható. J. M. A. 2008. október 6-án érkezett vissza a befogadó állomásra. Miután az elutasító döntésről a szociális munkásoktól értesült, 2008. október 8-án újabb kérelmet terjesztett elő. A menekültügyi hatóság a korábbi döntését visszavonta, és a szomáliai állampolgár elhelyezésre, illetve ellátásra való jogosultságának végső időpontjaként 2009. március 2. napját jelölte meg azzal, hogy a magyar nyelvoktatáson, valamint a kultur-orientációs programokon köteles részt venni, amelynek teljesítését a befogadó állomás munkatársai havonta ellenőrzik. J. M. A. a befogadó állomásról 2008 decemberének utolsó napjaiban bejelentés nélkül, ismeretlen helyre távozott. Adatait az intézmény lakónak névsorából 2009. január 7-én törölték. Távozását követően nem járt a befogadó állomáson. J. M. A. a letelepedési támogatás iránti kérelmét a befogadó állomás elhagyását követő hat hónapon túl nyújtotta be, ezért azt a menekültügyi hatóság elutasította. A szomáliai állampolgár 2009. szeptember 1-jétől 2010. február 28-ig rendszeres létfenntartási támogatásban részesült, illetve 2010. március 2-ig ingyenes magyar nyelvoktatásban vett részt. A Menedék Egyesület lakhatási programjának résztvevőjeként egy munkásszállón, a Ventura Hotelben lakott. 2009 novemberében külföldi tartózkodást jelentett be, ezért a menekültügyi hatóság a rendszeres létfenntartási támogatás folyósítását 2009. december 1-jétől 2010. január 31-ig szüneteltette. J. M. A. a vizsgálat elrendelésekor Budapest VII. kerületében, településszintű lakcímmel rendelkezett.
7. A menekültügyi hatóság J. A. D. (született: Mogadishu, 1988. december 27.), szomáliai állampolgár férfit 2008. február 27-én ismerte el menekültként. A szomáliai állampolgár 2008. április 9-én érkezett a befogadó állomásra. Megérkezésekor a befogadó állomás a szociális munkásai tájékoztatták őt arról, hogy amennyiben a befogadó állomást négy napot meghaladó időtartamon túl írásbeli bejelentés nélkül elhagyja, vagy a bejelentett eltávozásról késedelmesen tér vissza, az intézményben történő ismételt elhelyezésére nincs lehetőség. J. A. D. a tájékoztatásról szóló okmányt aláírta. A befogadó állomással kötött együttműködési megállapodás alapján, az intézmény szociális munkásai segítettek a személyes iratait beszerezni. A magyar nyelvórákon példamutató rendszerességgel vett részt. Kérelmére, a befogadó állomáson történő tartózkodását 2009. február 27-ig meghosszabbították, azonban előzetes bejelentés alapján, 2008. szeptember 17-én, egy hónapra Németországba utazott. J. A. D. 2008. október 23-án e-mailben értesítette a befogadó állomás munkatársait arról, hogy a megjelölt határidőnél egy hónappal később tud visszatérni.  Miután a szomáliai állampolgár a módosított időpontra nem érkezett vissza, adatait 2008. november 26-án a befogadó állomás létszámából törölték. J. A. D. 2009. november 3-án rendszeres létfenntartási támogatás iránt kérelmet nyújtott be, amit 2009. november l-től 2010. február 28-ig folyósítottak számára. A menekültügyi hatóság 2010. február 26-ig engedélyezte az ingyenes, magyar nyelvoktatásban való részvételét azonban a nyelviskolánál nem jelentkezett. 2009. október végén bekapcsolódott a Menedék Egyesület lakhatási programjában. J. A. D. a vizsgálat megindulásakor Budapest XII. kerületében településszintű lakcímmel rendelkezett, azonban menekültügyi hatóság tudomása szerint a Ventura Hotelben lakott.
8. A menekültügyi hatóság I. M. I. (született: Mogadishu, 1979. július 26.), szomáliai állampolgár férfit 2007. december 7-én menekültként elismerte, aki 2007. december 18-án érkezett a befogadó állomásra. Megérkezésekor a befogadó állomás a szociális munkásai tájékoztatták őt arról, hogy amennyiben a befogadó állomást négy napot meghaladó időtartamon túl írásbeli bejelentés nélkül elhagyja, vagy a bejelentett eltávozásról késedelmesen tér vissza, az intézményben történő ismételt elhelyezésére nincs lehetőség. A szomáliai állampolgár a tájékoztatásról szóló okmányt aláírta. A befogadó állomással kötött együttműködési megállapodás alapján, az intézmény szociális munkásai segítettek a személyes iratait beszerezni. A menekültügyi hatóság I. M. I. egyetemi oklevelének, valamint a szakorvosi bizonyítványának magyar nyelvre történő fordítását finanszírozta. A magyar nyelvű önéletrajza benyújtásával, a bicskei munkaügyi központ álláskeresőként regisztrálta. A befogadó állomás szociális munkásai mind az álláskeresésben, mind az orvosi diplomájának elismertetésével kapcsolatos információszerzésben a segítségére voltak. A magyar nyelvoktatásban részt vett, 2008 nyarán az ügyeit már képes volt magyarul intézni. Kérelmére a befogadó állomáson történő tartózkodását 2008. december 6-ig meghosszabbították. I. M. I. előzetes bejelentés alapján, 2008. július 14. és szeptember 14. között külföldre utazott, majd kérte, hogy a távollétét szeptember 26-ig engedélyezzék. Visszaérkezésekor a befogadó állomás munkatársainak elmesélte, hogy Norvégiában sikerült a szakmájában állást találnia. Később a befogadó állomásról bejelentés nélkül távozott, adatait 2008. november 11-én törölték a létszámból. I. M. I. 2009. május 14-én letelepedési támogatás iránti kérelmet terjesztett elő, amelynek kifizetését a menekültügyi hatóság 2009. augusztus 5-én engedélyezte, továbbá a 2009. július l-jétől 2009. november 30-ig tartó időre, rendszeres létfenntartási támogatást folyósított számára. A menekültügyi hatóság 2009. december 6-ig a szomáliai állampolgár ingyenes magyar nyelvoktatáson való részvételét is engedélyezte, azonban a nyelviskolánál nem jelentkezett. I. M. I. 2010. február 15-én a rendszeres létfenntartási támogatás folyósításának meghosszabbítása iránti kérelmet nyújtott be, amelynek elbírálása a vizsgálat megindulásakor még folyamatban volt. A kérelem benyújtásakor, egy Budapest VII. kerület Wesselényi utcai címet jelölt meg, ahol a vizsgálat megindulásakor – feltehetően – albérletben lakott.
9. A menekültügyi hatóság A. W. A. (született: Jabowte, 1969. január 1.) szomáliai állampolgár férfit, 2008. december 15-én menekültként elismerte, aki 2009. január 13-án érkezett a befogadó állomásra. Megérkezésekor a befogadó állomás a szociális munkásai tájékoztatták őt arról, hogy amennyiben a befogadó állomást négy napot meghaladó időtartamon túl írásbeli bejelentés nélkül elhagyja, vagy a bejelentett eltávozásról késedelmesen tér vissza, az intézményben történő ismételt elhelyezésére nincs lehetőség. A. W. A a tájékoztatásról szóló okmányt aláírta. A befogadó állomással kötött együttműködési megállapodás alapján, az intézmény szociális munkásai segítettek a személyes iratait beszerezni. A magyar nyelvórákat nem látogatta, és egészségügyi problémája miatt (bottal tud csak járni) állást sem sikerült találnia. Előzetes bejelentés alapján, 2009. május 13. és június 13. között Hollandiában tartózkodott, ahonnan az általa megjelölt időpontra visszatért a befogadó állomásra. A befogadó állomáson történő tartózkodási jogosultsága 2009. június 16-án lejárt, és csak ekkor kérte annak meghosszabbítását. A. W. A. a tartózkodásának meghosszabbítása iránti kérelme elbírálását meg sem várva, 2009. július 20-án három hónapra ismét külföldre távozott, ezért azt a menekültügyi hatóság elutasította. A szomáliai állampolgár 2009. október 19-én ismét jelentkezett a befogadó állomáson, azonban a szociális munkások tájékoztatták őt arról, hogy távollétében a kérelmét elutasították. A menekültügyi hatóság 2009. december 7-én letelepedési támogatást, illetve 2009. november 1-jétől 2010. december 31-ig tartó időre rendszeres létfenntartási támogatást folyósított a számára, továbbá engedélyezte, hogy 2009 novemberétől, 2010. december 14-ig ingyenes magyar nyelvoktatáson vegyen részt. A. W. A. a nyelviskolánál nem jelentkezett. A szomáliai állampolgár vizsgálat megindulásakor Budapest IX. kerületében településszintű lakcímmel rendelkezett.

10. A menekültügyi hatóság A. O. M. (született: Mogadishu, 1974. május 18.), szomáliai állampolgár férfit, 2009. március 28-án ismerte el menekültként, a befogadó állomásra 2009. április 23-án érkezett. Megérkezésekor a befogadó állomás a szociális munkásai tájékoztatták őt arról, hogy amennyiben a befogadó állomást négy napot meghaladó időtartamon túl írásbeli bejelentés nélkül elhagyja, vagy a bejelentett eltávozásról késedelmesen tér vissza, az intézményben történő ismételt elhelyezésére nincs lehetőség. A. O. M. a tájékoztatásról szóló okmányt aláírta. A befogadó állomással kötött együttműködési megállapodás alapján, az intézmény szociális munkásai segítettek a személyes iratait beszerezni. Kérelmére, a menekültügyi hatóság 2009. szeptember 13-án a letelepedési támogatást folyósított számára, továbbá 2011. március 27-ig, az ingyenes magyar nyelvoktatásban való részvételét is engedélyezte, azonban a nyelviskolában nem jelentkezett. A szomáliai állampolgár 2009. szeptember 28-án kiköltözött a befogadó állomásról, azonban a menekültügyi hatóság információi szerint, lakáskeresés helyett, bekapcsolódott a Menedék Egyesület lakhatási programjába. A menekültügyi hatóságnál 2009. november 30-án jelezte, hogy az ünnepeket családjával szeretné tölteni, ezért két hónapra külföldre távozik. A vizsgálat megindulásakor a menekültügyi hatóságnak nem volt tudomása arról, hogy A. O. M. külföldről visszatért-e. Rendszeres létfenntartási támogatás iránti kérelmet nem nyújtott be, Budapest XI. kerületében településszintű lakcímmel rendelkezett.

Az érintett alkotmányos jogok
– Élethez való jog: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”/Alkotmány 54. § (1) bekezdése/;
– A személyes biztonsághoz való jog: „A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani.” /Alkotmány 55. § (1) bekezdés/,
– Menedékjog: „A Magyar Köztársaság törvényben meghatározott feltételek szerint – ha sem származási országuk, sem más ország a védelmet nem biztosítja – menedékjogot nyújt azoknak a nem magyar állampolgároknak, akiket hazájukban, illetve a szokásos tartózkodási helyük szerinti országban faji, nemzeti hovatartozásuk, meghatározott társadalmi csoporthoz tartozásuk, vallási, illetőleg politikai meggyőződésük miatt üldöznek vagy üldöztetéstől való félelmük megalapozott”. ”/Alkotmány 65. § (1) bekezdés/;
– A szabad mozgás joga: „Mindenkit, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén – törvényben meghatározott esetek kivételével – megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is”. Alkotmány 58. § (1) bekezdés/
– A hazatéréshez való jog: „Magyar állampolgár külföldről bármikor hazatérhet.” /Alkotmány 69. § (2) bekezdés/,
– A szociális biztonsághoz való jog: „A Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak.
– A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg. /Alkotmány 70/E. § (1)-(2) bekezdés/.

A vizsgálat megállapításai
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának hatásköre
Magyarország 1989. március 14-én csatlakozott a menekültek helyzetére vonatkozó 1951. évi július hó 28. napján elfogadott ENSZ egyezményhez, valamint a menekültek helyzetére vonatkozóan az 1967. évi január hó 31. napján létrejött jegyzőkönyvhöz (a továbbiakban együtt: Genfi Konvenció). A két dokumentum, az 1989. évi 19. törvényerejű rendelettel történő kihirdetésüket követően, 1989. június 12. illetve 1989. március 14. napjától lett a hazai jog része.
A menedékjogot a Genfi Konvención túl, az Európai Unió Alapjogi Kartájának 18. cikke is biztosítja.
A Magyar Köztársaság Alkotmányának 65. § (1) bekezdése alapján, a Magyar Köztársaság törvényben meghatározott feltételek szerint – ha sem származási országuk, sem más ország a védelmet nem biztosítja – menedékjogot nyújt azoknak a nem magyar állampolgároknak, akiket hazájukban, illetve a szokásos tartózkodási helyük szerinti országban faji, nemzeti hovatartozásuk, meghatározott társadalmi csoporthoz tartozásuk, vallási, illetőleg politikai meggyőződésük miatt üldöznek vagy üldöztetéstől való félelmük megalapozott.
A menedékjogi törvény 2. § c) pontja értelmében, a menedékjog jogcím a Magyar Köztársaság területén való tartózkodásra, és egyidejű védelem a visszaküldés, a kiutasítás és a kiadatás ellen. A menekültet, ha törvény vagy kormányrendelet kifejezetten eltérően nem rendelkezik, a magyar állampolgár jogai illetik meg, és kötelezettségei terhelik. A menekült az alapvető létfeltételeinek megteremtéséhez rászorultsága esetén – külön jogszabályban meghatározott ideig – a befogadás anyagi feltételeinek további igénybevételére, valamint társadalmi beilleszkedésének elősegítése érdekében külön jogszabályban meghatározott ellátásokra és támogatásokra jogosult.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét az Obtv. határozza meg. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése alapján, az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében a megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Az Obtv. 29. § (4) bekezdése értelmében a törvény alkalmazásában alapvető joggal kapcsolatos visszásságnak minősül alapvető jog sérelme, vagy annak közvetlen veszélye, függetlenül attól, hogy az cselekvés vagy mulasztás eredménye.
Az országgyűlési biztos hivatalból elrendelt vizsgálatának indoka azon, különlegesen kiszolgáltatott helyzetű társadalmi csoportnak számító menekültek alkotmányos jogainak védelme, akik a szociális helyzetüknél, külföldi állampolgárságuknál, a magyar nyelv ismeretének hiányában, vagy bármely más körülménynél fogva gyenge érdekérvényesítő képességgel rendelkeznek, így sem a jogaik gyakorlásához szükséges ellátás igénybe vételére, sem a jogorvoslathoz, vagy a panaszhoz való alkotmányos jogaik gyakorlására nem vagy csak korlátozottan képesek.

A menekültek befogadó állomáson történő elhelyezésének és ellátásának megszűnése
A kormányrendelet 12. § (1) bekezdése alapján, a magyar hatóság által menekültként, valamint az oltalmazottként elismert külföldi (a továbbiakban: menekült) alapvető létfenntartási feltételeinek megteremtése, továbbá társadalmi beilleszkedésének elősegítése állami feladat. Ezt az állami feladatot a menekültügyi hatóság közvetlenül a befogadó állomás, valamint a menedékjogot élvező személy lakóhelye, illetve szálláshelye szerint illetékes települési önkormányzat jegyzője, a fővárosban a fővárosi kerületi önkormányzat jegyzője (a továbbiakban: jegyző) útján látja el.
Amennyiben a menekült lakhatása más módon nincs biztosítva, röviddel az elismerést követően – a menedékjogi törvénynek a vizsgálat megindulásakor hatályos 32. § (9) bekezdése értelmében „elő-integráció” céljából6 – az erre a feladatra szakosodott állami intézménybe, a befogadó állomásra kerül. A kormányrendelet 41. § (1) bekezdése szerint a menekült a befogadó állomáson nyújtott elhelyezést és ellátást az elismerésről szóló jogerős határozat keltétől számított hat hónapig térítésmentesen veheti igénybe. A hat hónapos időtartamot menekültügyi hatóság egyéni mérlegelés alapján, egy ízben, további hat hónappal meghosszabbíthatja. A menekültnek a befogadó állomáson történő, egy éven túli elhelyezését a menekültügyi hatóság kizárólag akkor engedélyezheti, ha az érintett a 60. életévét betöltötte, illetve a társadalomba történő beilleszkedésre, önálló életvitelre tartós és visszafordíthatatlan egészségromlása, szellemi vagy testi fogyatékossága vagy súlyos trauma következtében kialakult állapota vagy betegsége, illetve terhessége miatt nem volt képes, feltéve, hogy az egészségromlás vagy fogyatékosság intézményi szakellátást nem igényelt.
Miután a kormányrendelet a magyarországi lakhatás feltételeivel nem rendelkező, menekült számára minden további feltétel nélkül, azaz alanyi jogként biztosítja, hogy a befogadó állomáson nyújtott elhelyezést és ellátást hat hónapig térítésmentesen vegye igénybe, a jogosultság megvonásának eseteit jogszabály rendezi. A menedékjogi törvénynek a vizsgálat megindulásakor hatályos 32. § (3) bekezdése szerint a menekültügyi hatóság három esetben dönthetett úgy, hogy a menekült befogadó állomáson nyújtott elhelyezését és ellátását megvonja. Az első, ha a menekült az intézményben irányadó magatartási szabályokat ismételten vagy súlyosan megszegte. A második, ha a menekült olyan súlyosan erőszakos magatartást tanúsított, amely miatt vele szemben büntetőeljárás vagy szabálysértési eljárás indult. Végül, ha a menekült a befogadó állomáson történő elhelyezésre való jogosultság megszerzése érdekében a vagyonára, illetve jövedelmére vonatkozóan valótlan nyilatkozatot tett, vagy a nyilatkozattételt megtagadta. A menedékjogi törvény 2010. december 24-én hatályba lépett módosítása óta, a befogadó állomáson nyújtott elhelyezés és ellátás akkor is korlátozható, vagy megvonható, ha a menekült „az együttműködési kötelezettségét ismételten vagy súlyosan megszegi.”7
A menekültügyi hatóság a befogadó állomáson nyújtott elhelyezés és ellátás megvonásáról végzésben dönt, amely ellen közigazgatási jogorvoslatnak helye nincs. A döntés felülvizsgálatát – a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 98. § (1) bekezdésében szereplő „bármely ok” helyett – kizárólag jogszabálysértésre hivatkozva, a bíróságtól lehet kérni. Az illetékes bíróságnak címzett felülvizsgálati kérelmet a döntés közlésétől számított három napon belül, a menekültügyi hatóságnál lehetet előterjeszteni.
A vizsgálat során meghallgatott menekültek között azonban egyetlen olyan sem volt, aki a befogadó állomáson nyújtott elhelyezéshez és ellátáshoz való jogát a menedékjogi törvény 32. § (3) bekezdésében felsorolt okokból vesztette el. Munkatársaim egyetlen olyan menekülttel találkoztak, akinek esetében a kormányrendelet 41. § (1) bekezdésében említett hat hónap eltelt. Azoknak a menekülteknek a túlnyomó többsége, akikkel a munkatársaim találkoztak azért kerültek az utcára, mert külföldi látogatásaikról, az előzetesen tervezett időpontig nem tértek vissza a befogadó állomásra.
A jogosultság elvesztésének leggyakoribb módja azonban nem a menedékjogi törvényen, hanem a végrehajtásáról szóló kormányrendelet 41. § (5) bekezdésén alapult, mely szerint, ha a menekült a befogadó állomáson való életvitelszerű tartózkodással írásbeli bejelentés nélkül felhagy az intézményben történő ismételt elhelyezésre és ellátásra többé nem jogosult. Bár a kormányrendelet a magyarországi lakhatás feltételeivel nem rendelkező menekült befogadó állomáson történő hat hónapos elhelyezését és ellátását alanyi jogként biztosítja, semmiféle jogszabály sem rendelkezett, illetve jelenleg sem rendelkezik arról, hogy a menekültügyi hatóság – a joglemondásról szóló írásos nyilatkozatának hiányában – mely tények, vagy körülmények fennállása, illetve mérlegelése alapján juthat arra a következtetésre, hogy a menekült többé nem kíván az intézménybe visszatérni. Arról sincs jogszabályi rendelkezés, hogy mi a teendő akkor, ha a menekült önhibáján kívül került olyan helyzetbe, amelyet a menekültügyi hatóság tévesen joglemondásként értelmezett.
Jogszabályi rendelkezés hiányában az a gyakorlat alakult ki, hogy amennyiben a menekült a visszatérésének tervezett időpontját követő három napon belül nem érkezett vissza a befogadó állomásra, azt az intézmény munkatársai automatikusan az életvitelszerű tartózkodás feladását bizonyító magatartásnak tekintetik, és a külföldi adatait a lakók névsorából törlik.
Nem okozott alkotmányos joggal összefüggő visszásságot, hogy azt, amikor a menekült az általa megjelölt időpontot követő három napon belül nem érkezett meg a befogadó állomásra, az intézmény munkatársai úgy értelmezték, hogy a külföldi az intézménybe való életvitelszerű tartózkodással véglegesen felhagyott.
Megdől a vélelem azoknak a menekülteknek esetében, akik néhány héttel, illetve hónappal később mégis megjelentek a befogadó állomáson és jelezték, hogy a magyarországi lakhatás feltételeivel továbbra sem rendelkeznek, ezért az elhelyezésre és ellátásra igényt tartanak.
Bár a kérelmeket a szociális munkások írásban rögzítették, a menekülteknek a befogadó állomásról távozniuk kellett. A menekültek elhelyezési kérelmeit a befogadó állomás igazgatója a menekültügyi hatóságnak továbbította. A vizsgálat során megismert kérelmeket a menekültügyi hatóság a kormányrendelet 41. § (5) bekezdésére hivatkozva, azzal az indokkal utasította el, hogy a kérelmező a külföldre utazását megelőzően tájékoztatást kapott arról, hogy amennyiben a külföldi látogatásáról az általa megjelölt időpontra nem tér vissza a befogadó állomásra, az intézményben történő elhelyezésre és ellátásra történő jogosultsága megszűnik.
A menekültügyi hatóság az elutasító határozatokat a menekültek által megjelölt címre postázta. Azokban az esetekben, amikor a külföldinek nem volt hová mennie, így magyarországi postacímet sem tudott megjelölni, a menekültügyi hatóság a befogadó állomáson történő ismételt elhelyezés és ellátás iránti kérelmet elutasító magyar nyelvű határozatát a Ket. 80. § alapján, „hirdetményi úton” kézbesítette, vagyis a döntést tartalmazó iratot a hirdetőtábláján kifüggesztette, illetve a honlapjára feltöltötte. Azoknak a hajléktalan menekülteknek, akikkel az elutasító döntést – magyarországi postacím hiányában – hirdetményi kézbesítették, legfeljebb elméleti esélyük volt arra, hogy a határozat ellen jogorvoslattal éljenek.
Az Alkotmány 58. § (1) bekezdése értelmében mindenkit, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén – törvényben meghatározott esetek kivételével – megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is. Miután a befogadó állomáson élő, a magyar állampolgárokkal azonos jogokat élvező menekültek is törvényesen tartózkodtak az országban, a felsorolt jogok, így az ország elhagyásának joga őket is megilltette. Az említett jog gyakorlásának legfontosabb nemzetközi jogi garanciáját az 1951. évi Genfi Konvenció 28. cikkében megjelölt úti okmány jelenti, amilyet a Magyar Köztársaság is kiállít.
A munkatársaim által meghallgatott menekültek szinte kivétel nélkül azt állították, hogy a befogadó állomásról történő távozásuk oka az volt, hogy az Európai Unió más tagállamaiban élő, gyakran több éve nem látott hozzátartozóikat akarták meglátogatni, továbbá a hozzájuk történő esetleges áttelepülés, illetve munkavállalás lehetőségeiről kívántak tájékozódni. Ez a szándék nem jogsértő, hiszen a menedékjogi törvénynek a vizsgálat megindulásakor hatályos 32. § (10) bekezdése értelmében, ha „a menekült a származási országába kívánt visszatérni, vagy más, olyan országba kívánt letelepedni, amely hajlandó volt befogadni, őt az utazás költségeinek részben vagy egészben történő fedezéséhez támogatásban lehetett részesíteni.8
Ezen túl, a Magyar Köztársaság érdekeivel sem ellentétes, ha a menekült arra törekszik, hogy akár belföldön, akár külföldön a saját erejéből, vagy a hozzátartozó támogatásával kezdjen önálló életet, és a lakhatásáról, valamint az eltartásáról maga gondoskodjék. A befogadó ország nyelvét, a helyi viszonyokat már jól ismerő, kiterjedt társadalmi kapcsolatrendszerrel rendelkező családi, baráti közösség támogatása a menekült sikeres társadalmi integrációjának esélyeit jelentősen növeli.
Bár a menekültügyi hatóság főigazgatójának tájékoztatása szerint az európai uniós tagállamok hatóságainak intézkedései következtében a „befogadó állomásról külföldre távozó menekültek sorozatosan kerülnek vissza Magyarországra” a vizsgálat során nem kaptam számszerű adatokat arról, hogy az intézmény lakóinak névsorából a kormányrendelet 41. § (5) bekezdése alapján törölt külföldiek közül hányan voltak, akik az intézményben történő ismételt elhelyezésüket kérelmezték.
A magyarországi lakhatás feltételeivel rendelkező menekültnek a befogadó állomáson nyújtott elhelyezésből és ellátásból történő kizárása súlyos joghátrány, hiszen annak eredményeként a külföldi államilag finanszírozott, ingyenes szállása és ellátása megszűnik. Az Alkotmánybíróság az 56/1991. (XI. 8.) AB határozatában a jogállamiság egyik alapvető követelményének tekintette, hogy „a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki a tevékenységüket”.
A kormányrendelet 41. § (1) bekezdése értelmében a befogadó állomáson nyújtott elhelyezést és ellátást az elismerésről szóló jogerős határozat keltétől számított hat hónapig ingyenesen vehető igénybe, azonban az erre vonatkozó jogszabályi rendelkezés hiányában, a hat hónapos igényjogosultság számításánál a menekült által külföldön töltött időszakot nem lehetett volna figyelembe venni. Ezért annak, a magyarországi lakhatás feltételeivel nem rendelkező menekültnek, akinek nem a saját felróható magatartása miatt – vagyis a menedékjogi törvény 32. § (3) bekezdésében felsorolt okokból – kellett elhagynia a befogadó állomást, a hat hónapos alanyi jogosultságból hátralévő időtartamra akkor is joga lett volna az intézménybe visszatérni, ha a külföldi tartózkodásáról az előre tervezett időpontig, illetve az azt követő három napon belül nem tért vissza.
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított, jogbiztonsághoz, továbbá az Alkotmány 65. § (1) bekezdésében biztosított, menedékhez való joggal összefüggő visszásságot eredményezett, hogy a menekültügyi hatóság az Alkotmány 58. § (1) bekezdésében biztosított, szabad mozgáshoz, ezen belül az ország elhagyásához való jogát gyakorló, a magyarországi lakhatás feltételeivel nem rendelkező menekültek az alanyi jogosultságból hátralévő időtartamra a befogadó állomás által nyújtott elhelyezést és ellátást nem vehették igénybe.
A szabad mozgáshoz, ezen belül az ország elhagyásához való jog alapjog, ezért annak gyakorlása nem tekinthető jogsértésnek. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított, jogbiztonsághoz való joggal összefüggő visszásságot okozott a menekültügyi hatóság azzal, hogy J.M.A. szomáliai állampolgár többszöri, jogszerű külföldi távollétét a magyar társadalomba történő sikeres integrációjának veszélyeztetésének tekintette, és a befogadó állomáson történő ismételt elhelyezés iránti kérelmét erre hivatkozva elutasította. Tekintettel arra, hogy a menekültügyi hatóság az elutasító döntést saját hatáskörében visszavonta, és a külföldi e befogadó állomásra visszatérhetett, az ügyben intézkedést nem kezdeményezek.
A 290/2010. (XII. 21.) Korm. rendelet 99. § (4) bekezdése azonban a befogadó állomáson történő elhelyezés és ellátásból történő kizárás egy újabb esetét is megállapította. A kormányrendelet 41. § (5) bekezdésének módosított, és jelenleg is hatályos szövege alapján, amennyiben a menekült által „bejelentett távollét időtartama összességében a harminc napot meghaladja, a befogadó állomáson történő ismételt elhelyezésre és ellátásra nem jogosult”.9

A hajléktalan menekültek ellátása
A menedékjogi törvény 2. § alapján azokat, a Magyar Köztársaság hatóságai által elismert menekülteket, akiknek az Európai Unió más tagállamába történő áttelepülésük sikertelenül végződött, Magyarország akkor is köteles visszafogadni, ha a távollétük ideje alatt a magyar hatóságok által kiállított személyes okmányaik érvényessége lejárt. Az Magyar Köztársaság által menekültként elismert személyek visszafogadása nem az úgynevezett „dublini eljárás”10 keretében, hanem – a magyar állampolgárokéhoz hasonlóan – az illetékes magyar külképviselet által kiállított, egyszeri hazatérésre jogosító okmány alapján történik. 
Az Alkotmány 69. § (2) bekezdése alapján megillető hazatéréshez való jog érvényesülése kapcsán alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
A Magyarország által visszafogadott menekültek – az országba történő visszaérkezésüket követően – a szabad mozgáshoz való jogukat korlátozás nélkül gyakorolhatják. A munkatársaim által meghallgatott menekültek a Magyarországra érkezésüket követően azért a befogadó állomásra próbáltak visszatérni, mert nem volt hová menniük. A befogadó állomásról elküldött menekültek azonban sem a magyarországi szálláskereséshez, sem az elveszett vagy lejárt érvényességi idejű okmányaik beszerzéséhez semmiféle segítséget, de még csak útmutatást sem kaptak. Azok a befogadó állomásról távozó menekültek, akik nem rendelkeztek olyan személyes kapcsolatokkal, amelyek alapján valaki hajlandó volt őket befogadni az utcára kerültek, vagyis hajléktalanná váltak.
A magyar nyelvet, illetve a helyi viszonyokat nem ismerő menekülteknek semmiféle információjuk sem volt arról, hogy hajléktalanként milyen ellátásra jogosultak, továbbá arról sem, hogy az erre vonatkozó igényüket hol jelezhetik. A munkatársaim által megismert menekültek többsége az első néhány napot, illetve éjszakát valamelyik fővárosi pályaudvaron, külvárosi aluljáróban, a kevésbé szerencsések a közterületen, a szabad ég alatt töltötték, ami különösen a téli időszakban, a meleg égövhöz szokott, megfelelő öltözettel, illetve felszereléssel nem rendelkező, afrikai menekültek számára fokozottan megterhelő volt. Néhányan az utcán dolgozó szociális munkásoktól, mások a befogadó állomáson megismert, hasonló sorsú külföldiektől értesültek arról, hogy a budapesti éjjeli menedékhelyeket hol találják.
Személyazonosító okmányokra a hajléktalanoknak, így az utcán élő menekülteknek is szükségük van. A polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény (a továbbiakban: Szigtv) 4. § (1) bekezdésének a) pontja, valamint a Szigtv. 26 § (1) bekezdése alapján, a Magyar Köztársaság területén élő menekült az adott településre történő beköltözését követő három munkanapon belül, a lakóhelye szerint illetékes jegyzőnél köteles a magyarországi lakcímét bejelenteni.
A befogadó állomáson élő menekült magyarországi lakóhelyeként a bicskei jegyző a befogadó állomás címét regisztrálja, amelynek igazolásaként az erre a célra szolgáló, kártya formátumú hatósági igazolványt (a továbbiakban: lakcímkártya) kiállítja. Amikor a befogadó állomás a menekült adatait az intézmény lakónak nyilvántartásából töröli, egyúttal értesíti a bicskei jegyzőt, hogy a külföldi ismeretlen helyre távozott. Ilyenkor a jegyző, az ismeretlen helyre távozott menekült lakcímét, illetve az annak igazolására szolgáló lakcímkártyát érvénytelenné nyilvánítja, és ezzel a külföldi magyarországi lakóhelye megszűnik. A bejelentett magyarországi lakóhellyel, vagy tartózkodási hellyel nem rendelkező menekült a hazai társadalombiztosítási, valamint szociális ellátásokra nem jogosult, és a kormányrendeletben felsorolt, integrációs célú állami juttatásokhoz, illetve szolgáltatásokhoz, így például a lakhatási támogatáshoz sem tud hozzájutni.
A Magyarország által visszafogadott menekültnek először lakcím bejelentési kötelezettségét kell teljesítenie.
A menekültnek a lakcím bejelentési eljárásban mind a személyes adatait, mind a menekült jogállását igazolnia kell. A Szigtv. végrehajtásáról szóló 146/1993. (X. 26.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Vhr.) 36. § (4) bekezdése alapján, az ideiglenes szálláshellyel sem rendelkező hajléktalan személynek lakóhelyeként azt a települést (fővárosi kerületet) kell bejelentenie, ahol szokásosan megtalálható. Ebben az esetben, mind a nyilvántartásba, mind a lakcímkártyára a bejelentett település neve (a fővárosban a kerület megjelölése) mellett „lakcím nélküli” bejegyzés szerepel. Az önkormányzat, az ilyen, mindössze települési szintű lakcímet tartalmazó lakcímkártya kibocsátásával hivatalosan is elismeri, hogy az okmány birtokosa az illetékességi területén élő hajléktalan. A vizsgálat során azonosított menekültek többsége rendelkezett olyan okmánnyal, amelyben lakcímként valamelyik fővárosi kerület – utca, házszám megjelölése nélkül – volt feltüntetve. 
A vonatkozó jogszabályok alapján úgy tűnik, hogy a még ideiglenes szálláshellyel sem rendelkező hajléktalan szabadon dönthet arról, hogy mely magyarországi település, illetve mely fővárosi kerület az, ahol ő „szokásosan megtalálható”. A vizsgálat során azonban mind a menekültek, mind a civil szervezetek munkatársai azt állították, továbbá a hivatalból indított vizsgálatom alapjául szolgáló újságcikk is említést tett arról, hogy néhány fővárosi kerület önkormányzata nem hajlandó a kerületre szóló, települési szintű – utca, házszám nélküli – lakcímkártyát kiállítani. 
A hajléktalan ellátás egyes szereplői szerint a kerületek – nem kizárólag a menekülteket érintő – elutasító magatartásának oka a Szoctv. 6. § azon rendelkezése lehet, amelynek alapján, "a hajléktalan személyek ügyében szociális igazgatási eljárásra az a szociális hatáskört gyakorló szerv illetékes, amelynek illetékességi területét a hajléktalan személy az ellátás igénybevételekor nyilatkozatában tartózkodási helyeként megjelölte". A települési szintű lakcímmel rendelkező, hajléktalanok Szoctv.-ben felsorolt juttatásokkal történő ellátásáért az a magyarországi település, illetve fővárosi kerület önkormányzata a felelős, amelyik a lakcímkártyát kiállította. Azok az önkormányzatok, amelyek a települési szintű lakcímbejelentést nem hajlandók elfogadni – feltételezhetően – a szociális segélyre jogosult helyi lakosok létszámának, valamint az ügyintézéssel járó terhek növekedését kívánják ily módon elkerülni. Az ilyen, nem kizárólag a hajléktalan menekültek által előterjesztett kérelmek elutasítása azonban nem írásbeli határozat formájában történik, így a vizsgálat során a konkrét eseteket sem lehetett tényszerűsíteni, illetve az érintett kerületi önkormányzatokat nem sikerült kétséget kizáróan azonosítanunk.  
A fővárosban élő, települési szintű lakcímmel rendelkező, hajléktalan menekültek TAJ kártyával történő ellátása ügyében a Közép-magyarországi Regionális Munkaügyi Központ Budapest IX. kerület Haller utca 6. szám alatti kirendeltsége (a továbbiakban: Kirendeltség) jár el. A kirendeltség a nyilvántartásba vételhez személyazonosításra alkalmas okiratokat kér, vagyis a kérelmezőnek mind a személyazonosító adatait, mind a menekült jogállását, mind a lakóhelyét hivatalos okirattal kell igazolnia. A Magyar Köztársaság által menekültként elismert külföldi a magyar állampolgárokkal azonos feltételek szerint jogosult a társadalombiztosítási ellátásra. A lakcímkártyával, illetve a személyazonosításra alkalmas más okiratokkal nem rendelkező menekültnek azonban esélye sincs arra, hogy a társadalombiztosítási ellátásokra való jogosultságának igazolására szolgáló TAJ kártyát megkapja.
Mind a lakcím-bejelentési, mind a TAJ kártya kiállítása iránti eljárás nyelve a magyar, vagyis a menekültnek a kérelme bejelentésére szolgáló nyomtatványokat magyarul kell kitöltenie. A Kirendeltségen megjelenő, magyarul nem beszélő menekülteket a kérelem benyújtására szolgáló nyomtatványok kitöltésében a kirendeltség egyik angolul beszélő ügyintézője segíti. Szerencsés esetekben a menekültet valamely civil szervezet, leggyakrabban a Menedék Egyesület munkatársa is elkíséri, aki őt az ügyintézésben segíti. A Menedék Egyesülettel kialakított munkakapcsolat keretében gyakorlattá vált, hogy az előzetesen kiadott nyomtatványok a Munkaügyi Központhoz kitöltve érkeznek. A hatóságok az okmányokat többnyire postai úton, a kérelemben megjelölt címre postázzák, de lehetőség van arra is, hogy a menekült az okmányt a kiállító hatóságtól vegye át.
A hajléktalan ellátást igénylő személynek a kért ellátásra való jogosultságát igazolnia, vagy legalább valószínűsítenie kell. A külföldről visszatért menekülteknek esetében szinte általános volt, hogy egykor a befogadó állomás szociális munkásainak közreműködésével beszerzett okmányaik egy része elveszett, a többi érvényességi ideje időközben lejárt. A vizsgálat során meghallgatott menekültek beszámolói szerint az éjjeli menedékhelyre történő bejutáshoz – a szokásos adminisztráció részeként – a személyazonosításra szolgáló irataikat, továbbá a tbc, valamint az élősködő (hajtetű, rüh, stb) mentességüket tanúsító igazolásokat is be kellett volna mutatniuk. A magyarul nem tudó menekültek helyzetét nagyban megnehezítette, hogy a nyelvi korlátok miatt, kezdetben még azt sem értették, hogy a menedékhelyek miért küldik el őket. A hajléktalanellátó szervezetek vizsgálat során meghallgatott munkatársai viszont arra panaszkodtak, hogy – megfelelő idegennyelvtudás hiányában – az éjjeli menedékhelyre bejutni kívánó, a fővárost nem ismerő külföldieknek még azt sem tudták elmagyarázni, hogy a Budapest egymástól távol eső pontjain működő tüdőszűrő állomást, illetve az élősködőmentességet igazoló okmány kiállító közegészségügyi intézményt hol találják. További problémát jelent, hogy a TAJ kártyával nem rendelkező külföldieknek a tüdőszűrésért fizetniük kell.11
A menekültek közül többen is beszámoltak arról, hogy a szokásos adminisztrációhoz szükséges okmányok hiányában, még az éjjeli menedékhelyekre sem tudtak bejutni, így kénytelenek voltak az éjszakát a szabad ég alatt tölteni. A menekültek az éjjeli menedékhelyen történő elhelyezési igényük elutasításáról formális, írásbeli határozatokat nem kaptak, így a vizsgálat során sem az érintett intézményeket, sem az elutasítások pontos időpontját nem sikerült tényszerűsíteni. 
A Szoctv. 3. § értelmében, hatálya a magyar állampolgárokon túl, a bevándoroltakra, letelepedettekre, a hontalanokra, a magyar hatóság által menekültként elismert személyekre. a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyre, amennyiben az ellátás igénylésének időpontjában a három hónapot meghaladó tartózkodási jogát a Magyar Köztársaság területén gyakorolja, és a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló törvény szerint bejelentett lakóhellyel rendelkezik, valamint a 7. § (1) bekezdésében meghatározott ellátások tekintetében az Európai Szociális Kartát megerősítő országoknak a Magyar Köztársaság területén jogszerűen tartózkodó állampolgáraira terjed ki. A személyazonosításra, valamint a magyarországi tartózkodási jogcímének igazolására szolgáló, érvényes okmánnyal nem rendelkező menekült azonban önhibáján kívül nem képes igazolni, hogy a Szoctv. 3. §–ában megjelölt külföldiként, a hajléktalan ellátásra jogosult. 
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított, „élethez való jogból az államnak nem csupán az a kötelessége keletkezik, hogy az egyes emberek élethez való alanyi jogát ne sértse meg, és hogy annak védelméről jogalkotással és szervezési intézkedésekkel gondoskodjék, hanem általában az emberi életet és annak létfeltételeit is védenie kell”.12
Magyarország a mérsékelt égöv alatt helyezkedik el, így a tél meglehetősen hideg. A leghidegebb decemberi és januári hónapokban a napi átlaghőmérséklet nem éri el a +1 ºC fokot, és ebben az időszakban a -10 ºC fok, illetve a még ennél is alacsonyabb éjszakai hőmérséklet sem ritka. Az Alkotmánybíróság az állampolgári jogok országgyűlési biztosának, valamint a nemzeti és etnikai kisebbségi jogok országgyűlési biztosának közösen előterjesztett indítványára indult eljárás eredményeként a 42/2000. (XI. 8.) AB határozatában kimondta, hogy az „állam köteles az emberi lét alapvető feltételeiről – így hajléktalanság esetén az emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet elhárításához szállásról – gondoskodni”. Az Alkotmánybíróság hivatkozott számú határozatából következően, az emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyeztet elhárítására szolgáló szállásra valamennyi, a Magyar Köztársaság joghatósága alá tartozó személy, így a magyarul nem tudó, illetve az okmányokkal egyáltalán nem rendelkező menekült, sőt az országban illegálisan tartózkodó külföldi minden további feltétel nélkül, pusztán azon tény alapján jogosult, hogy emberi lény.
Az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított élethez való jog érvényesülésével összefüggő visszásságot okoz, ha a magyarul nem beszélő hajléktalan az életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet elhárításához szükséges szálláshoz azért nem jut hozzá, mert személyazonosításra, a magyarországi tartózkodási jogcímének, vagy az egészségi állapotának igazolására szolgáló, érvényes okmánnyal nem rendelkezik. A külföldiek éjjeli menedékhelyen történő elhelyezését azzal az indokkal sem lehet megtagadni, hogy megfelelő szintű magyar nyelvtudás hiányában, sem az intézmény házirendjét, sem a vészhelyzetben alkalmazandó tűzrendészeti szabályokat nem lehet velük ismertetni. 
A hajléktalan ellátó intézményekbe bejutott menekültek közül többen is sérelmezték, hogy a menedékhelyek, illetve a szálláshelyek személyzete képtelen volt a rendet fenntartani, így az intézményben tartózkodó hajléktalan társaik zaklatták őket, elvették a holmijukat, durva, rasszista megjegyzések céltáblái voltak. A színes bőrű menekültek között volt olyan is, akit az éjjeli menedékhelyen tartózkodó hajléktalan társai bántalmaztak. 
Az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított, emberi méltósághoz, valamint az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében biztosított személyes biztonsághoz való alkotmányos joggal összefüggő visszásságot eredményez, hogy a hajléktalan ellátást nyújtó szervezetek képtelenek arra, hogy az ellátásban megjelelő hajléktalan menekültek biztonságát garantálják.

Összefoglalásul
Vizsgálatom során, a Magyarországon, de még a fővárosban hajléktalanként élő menekülteket sem sikerült teljes körűen számba venni. A meghallgatott menekültek, illetve a civil szervezetek munkatársainak becslései szerint a fővárosban élő hajléktalan menekültek létszáma körülbelül 30 és 40 személy körül lehet. 13 A vizsgálat megerősítette a menekültügyi hatóság főigazgatójának azon álláspontját, mely szerint Magyarországon a hajléktalanná válás leginkább azokat az alacsonyan iskolázott, gyakorlatilag írástudatlan, magyarul nem beszélő külföldieket fenyegeti, akik röviddel a menekültként elismerésüket követően a befogadó állomásról külföldre távoznak, és az előzetesen tervezett időpontra az intézménybe nem térnek vissza.
A menekültügyi hatóság főigazgatójának megítélése szerint hajléktalanná válásukért maguk a menekültek a felelősek, akik a remélt jobb megélhetés, a fejlettebb gazdasági körülmények csábítása, vagy éppen a külföldön élő család, baráti kör ösztönzésére, külföldre utaznak. Ezek a külföldiek, a huzamos külföldi távollét miatt, a hazánkban élő menekültek számára biztosított elő integrációs lehetőségek (magyar nyelvoktatás, kulturális, illetve munkaerő-piaci orientáció) nem vezethetnek eredményre, továbbá az általuk igénybe vehető, integrációs célú ellátásokat és támogatásokat – menekültügyi hatóság tájékoztatása ellenére – sem megfelelően használják ki.
A menekültet, ha törvény vagy kormányrendelet kifejezetten eltérően nem rendelkezik, a magyar állampolgár jogai illetik meg, és kötelezettségei terhelik. Ezen túl, a menekült az alapvető létfeltételeinek megteremtéséhez rászorultsága esetén, jogszabályban meghatározott ideig, a befogadás anyagi feltételeinek további igénybevételére, valamint társadalmi beilleszkedésének elősegítése érdekében külön jogszabályban meghatározott ellátásokra és támogatásokra jogosult.
Az Alkotmány 65. § (1) bekezdésében biztosított menedékjogból, és az Alkotmány 70/E. § (1) bekezdésében biztosított szociális biztonsághoz jogból sem vezethető le az állam azon kötelezettsége, hogy a Magyar Köztársaság által menekültként elismert külföldi lakhatásáról gondoskodjon. 
Az Alkotmánybíróság 42/2000. (XI. 8.) AB határozata értelmében azonban a „megélhetési minimumot biztosító szociális ellátások rendszerének kialakításakor alapvető alkotmányi követelmény az emberi élet és méltóság védelme. Ennek megfelelően az állam köteles az emberi lét alapvető feltételeiről – így hajléktalanság esetén az emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet elhárításához szállásról – gondoskodni”. 
A magyarországi lakhatás feltételeivel rendelkező menekült adatainak a befogadó állomáson létszámából való törlése súlyos joghátrány, hiszen azon túl, hogy a külföldi fedél és ellátás nélkül marad, a magyarországi a bejelentett magyarországi lakóhelye is megszűnik. A magyarországi lakóhellyel nem rendelkező menekült sem a szociális, sem az ingyenes társadalombiztosítási, de még a magyarországi lakóhelye szerint illetékes települési önkormányzat jegyzője – a fővárosban a fővárosi kerületi önkormányzat jegyzője – útján igényelhető, integrációs célú juttatásokhoz és szolgáltatásokhoz sem juthat hozzá. 
A hajléktalan ellátásban megjelenő, menekültek többnyire nem, vagy csak nagyon rosszul tudnak magyarul. A Magyar Köztársaság által külföldről visszafogadott, azonban a befogadó állomáson nyújtott elhelyezésből, és ellátásból kizárt menekültek a magyar nyelv ismeretének, valamint a hazai szociális ellátórendszer által biztosított ellátáshoz történő hozzáférés feltételét jelentő okmányok beszerzésének bürokratikus akadályai miatt olyan súlyosan kiszolgáltatott helyzetbe kerültek, hogy még az emberi lét alapvető feltételét jelentő hajléktalan ellátáshoz sem képesek hozzáférni.
A nyelvtudás hiánya azonban nem csak a hivatali ügyintézőkkel, vagy a szociális munkásokkal való kommunikációt nehezíti meg vagy lehetetleníti el. A hajléktalan ellátásba bekerülő, azonban magyarul nem beszélő menekültek még a hajléktalanok közösségében is kiszolgáltatottakká válnak, így nem csak az utcán, de az éjjeli menedékhelyeken sincsenek biztonságban. 
A kormányrendelet 51. § (1) bekezdése alapján a menekült – az elismeréstől számított huszonnégy hónapon belül – a menekültügyi hatóság által megjelölt intézmény által szervezett, 520 órás alap-, illetve középfokú magyar nyelvoktatásra ingyenesen jogosult.
A meghallgatott, menedékültek mindannyian beszámoltak arról, hogy a befogadó állomáson tartózkodásuk ideje alatt, hosszabb-rövidebb ideig részt vettek magyar nyelvoktatásban, azonban annak hatékonyságával szinte kivétel elégedetlenek voltak. A befogadó állomás által szervezett magyar nyelvoktatással kapcsolatos leggyakoribb kifogás az volt, hogy a gyakorlatilag írástudatlan, vagy csak igen gyenge íráskészséggel rendelkező, illetve azon külföldiek számára, akik angolul még alapfokon sem beszéltek, az oktatás csak nehezen követhető, vagy teljesen követhetetlen volt.
Leggyakrabban a szomáliai, valamint az afgán állampolgárok jelezték, hogy a hazájukban évtizedek óta dúló polgárháború miatt gyermekként nem volt lehetőségük iskolába járni, így az írás, és olvasás ismeretük hiányos. Ezek a menekültek, megfelelő előképzettség hiányában, a nyelvtanár által a táblára írt szöveget nem tudták elolvasni, és az írásbeli feladatokat sem tudták elvégezni. Az ingyenes magyar nyelvoktatásra jogosult külföldiek előképzettségére, de legalább az írás-olvasás készségére tekintettel lévő, differenciált oktatás hiányában, a befogadó állomáson az egyetemi végzettséggel rendelkező, esetenként egy-két idegen nyelvet is beszélő, menekültek a gyakorlatilag írástudatlan társaikkal azonos csoportban tanultak magyarul. Nem meglepő, hogy a gyakorlatilag analfabéta menekültek a körülbelül középszintű iskolai ismereteket, de megbízható írás-olvasási készséget mindenképpen feltételező magyar nyelvórákon való részvételt sorozatos kudarcként élték meg, amire lemorzsolódással reagáltak. Az írni-olvasni nem tudó menekültek nem csak a magyar nyelv alapjait képtelenek elsajátítani, hanem a jogszabályban biztosított, integrációs célú szakképzéshez sem képesek hozzáférni.
A menekültek azt is sérelmezték, hogy mind a befogadó állomáson, mind az annak elhagyását követően, egy budapesti nyelviskolánál igénybe vehető magyar nyelvórák napközbeni időpontban vannak, így az oktatáson munkavégzés, hivatali ügyintézés, esetleg munkakereséssel összefüggő elfoglaltságaik miatt nem tudnak megjelenni.
Sem a befogadó állomás, sem a civil szervezetek munkatársainak nem volt tudomásuk arról, hogy a menekültügyi hatóság a menekültek államilag finanszírozott magyar nyelvoktatásának eredményességét az elmúlt években felmérte, vagy értékelte-e, és arról sem, hogy a hatékonyság javítása, így különösen az írás-olvasás készséghez igazodó, differenciált magyar nyelvoktatás érdekében bármiféle intézkedéseket tett volna.
Az Alkotmánybíróság szerint az emberi élet minden mást megelőző abszolút érték és korlátozhatatlan alapjog, amelynek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. Az államnak az Alkotmány 8. § (1) bekezdésén alapuló, az élethez való alapjog „tiszteletben tartására és védelmére” irányuló kötelessége nem merül ki abban, hogy tartózkodnia kell az emberi élet megsértésétől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az annak érvényesüléséhez szükséges feltételekről, azaz a szubjektív alapjog-érvényesülés garanciáit is köteles biztosítani.14
A Magyar Köztársaság által elismert menekültek integrációja állami feladat. Az államnak a menekültként elismert külföldiek életének védelmére irányuló, objektív intézményvédelmi kötelezettsége még a befogadó állomáson nyújtott elhelyezésből, és ellátásból kizárt menekültek esetében is kiterjed arra, hogy az emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet elhárítását szolgáló szálláshoz történő hozzáférés feltételeinek megteremtéséhez támogatást, illetve segítséget nyújtson.
A segítségre már csak azért is nagy szükség lenne, mert a befogadó állomásra érkező menekült személyes okmányainak igénylése úgy történik, hogy az intézmény által előzetesen beszerzett nyomtatványokat a szociális munkások kitöltik, majd a külföldivel a megfelelő helyeken történő aláíratást követően, az intézmény az illetékes hatóságoknak továbbítja azokat. A menekült a személyazonosságának, a magyarországi tartózkodásához, munkavállalásához, illetve a különféle szociális ellátásokra való jogosultságának igazolására szolgáló okmányokat a befogadó állomás munkatársaitól veszi át. Az okmányok beszerzésének ez a módja a szociális munkások szempontjából hatékony lehet, azonban kétségtelen hátránya, hogy a menekült a hivatali ügyintézés módjáról, hazai kultúrájáról semmiféle gyakorlati tapasztalatot sem szerez. Nem meglepő, hogy a külföldről visszatért, és a befogadó állomás nyújtotta ellátásból kizárt szomáli, és afgán menekültek többségének elképzelése sem volt arról, hogy az okmányaik újbóli beszerzéséhez miként kezdjenek hozzá.
A menekültügyi hatóság az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított, az élethez és az emberi méltósághoz, az Alkotmány 65. § (1) bekezdésében biztosított menedékjoghoz, valamint az Alkotmány 70/E § (1)-(2) bekezdésében biztosított, szociális biztonsághoz való joggal összefüggő visszásságot okozott azzal, hogy a Magyarország által visszafogadott menekülteket a befogadó állomáson nyújtott elhelyezésből, és ellátásból oly módon zárta ki, hogy a hajléktalan ellátáshoz szükséges feltételek megteremtéséhez még a leghidegebb téli hónapokban sem nyújtott segítséget.
A vizsgálat adatai a BMSZKI igazgatójának azt a véleményét is megerősítették, mely szerint a befogadó állomásról elküldött, magyarul nem beszélő, személyazonosításra alkalmas okmánnyal nem rendelkező, írni-olvasni nem tudó, a menekülés során elszenvedett testi-lelki traumák következtében különféle pszichés kórképeket mutató menekülteknek még a hajléktalan ellátásba történő integrációja is speciális feladat, amelynek ellátására – megfelelő idegen nyelvtudással és szakmai felkészültséggel rendelkező munkatársak hiányában – az önkormányzatok többsége nem képes.
A menedékjogról szóló törvény, valamint a végrehajtásáról szóló kormányrendelet módosításáról szóló jogszabályok hatályba lépését követően, a menekültek integrációs célú ellátásának köre, illetve az ahhoz történő hozzáférés módja szűkült. Az említett jogszabályváltozások eredményeként tovább nőt annak az esélye, hogy egyes, gyengébb integrációs készséggel rendelkező, a befogadó állomásról azt utcára került menekültek még a hajléktan ellátórendszerhez sem lesznek képesek hozzáférni.
Az Országgyűlés 2010. november 8-ai ülésén fogadta el az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvényt (a továbbiakban: Étv.) módosításáról szóló a 2010. évi CXVI. törvényt.15 Az Étv. új 54. § (5) bekezdése értelmében „a közterületet rendeltetésének megfelelően bárki használhatja. A közterület rendeltetésére és használatára jogszabály további szabályokat állapíthat meg”. Az Étv. 54. § (6) bekezdés alapján „önkormányzati rendelet a település belterületi közterületének a (4) bekezdésben vagy jogszabályban meghatározott rendeltetésétől eltérő engedély vagy megállapodás nélküli használatát szabálysértéssé nyilváníthatja”.
A közterületek rendeltetésszerű használatával kapcsolatos jogszabályi változásokkal összefüggésben elvégzendő feladatokról szóló 1217/2010. (X. 19.) Korm. határozat alapján a nemzeti erőforrás, a közigazgatási és igazságügyi, valamint belügyminiszter feladata volt, hogy 2010. november 30-ig kidolgozzák az utcán élő hajléktalan személyek számának csökkentését, valamint a hajléktalan-ellátó rendszer megújítását célzó középtávú cselekvési tervet.
Az „utcai hajléktalanság kérdésével összefüggő Középtávú Intézkedési Tervről” szóló kormány-előterjesztés is utalt arra, hogy 2011. január 1-jétől megnyílik a lehetőség, hogy a települési önkormányzatok a közterület rendeltetéstől eltérő használatát szabálysértéssé nyilvánítsák, amely „jelentősen érinti az életvitelszerűen utcán élő hajléktalan embereket”. Az előterjesztés azokat a feladatokat kívánta számba venni, melyek mentén egy kiszámíthatóbb és lakhatás biztonságát szavatoló szociális rendszer keretében az utcán élő emberek fedélhez, lakhatáshoz és a számukra szükséges szolgáltatásokhoz juthatnak, „elkerülve ezzel a büntetést, és helyzetük további romlását”. 
A kormány-előterjesztés sem a Magyar Köztársaság területén élő hajléktalan menekülteket, sem a többi, az ország területén tartózkodó hajléktalan külföldit még csak meg sem említési. Az említett mulasztás csak azért is meglepő, mert az Alkotmánybíróság 42/2000. (XI. 8.) AB határozatában említett, az „emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet elhárításához szállás” nem csak a Szoctv. 3. §-ában felsorolt személyeket, hanem valamennyi, a Magyar Köztársaság joghatósága alá tartozó emberi lényt, így még az országban illegálisan tartózkodó külföldit megilleti.
A Fővárosi Közgyűlése a közelmúltban módosította fővárosi közterületek használatáról és a közterületek rendjéről szóló 59/1995. (X. 20.) Főv. Kgy. rendeletet. Annak 2011. május 17-étől hatályos 15/B. § (1) c) és d) pontjai szerint szabálysértést követ el és ötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható az a személy, aki a közterületet életvitelszerű lakhatás céljára használja, továbbá az is, aki az életvitelszerű lakhatás céljára használt ingóságait a közterületen tárolja. A rendelet egyértelműen az életvitelszerű „utcán élést” (közterületen tartózkodást) és az ahhoz szorosan kapcsolódó helyzetet (ingóságok elhelyezése) bünteti, vagyis közvetlenül a hajléktalanság, mint állapot, helyzet (státusz) kriminalizálását jelenti, azaz egy státuszvétséget hoz létre.16
Az említett helyzetben a főváros területén tartózkodó, a befogadó állomáson nyújtott elhelyezésből, és ellátásból kizárt, a hazai hajléktalan ellátórendszerhez önhibájukon kívül hozzáférni képtelen menekültek pusztán a státusuknál fogva kriminalizálódnak, ami az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való joggal összefüggő visszásságot eredményez.
Miután az AJB-6724/2010. számú jelentésemben mind az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény 54. § (4)-(6) bekezdésének, mind a fővárosi közterületek használatáról és a közterületek rendjéről szóló 59/1995. (X. 20.) Főv. Kgy. rendelet 15/B. § (1) bekezdése c) és d) pontjának felülvizsgálatát és hatályon kívül helyezésére már javaslatot tettem, és a válaszadásra nyitva álló határidő még nem telt el, az említett jogszabályi rendelkezések kapcsán ezúttal érdemi intézkedést nem teszek, azonban a korábbi jelentésemben megfogalmazott álláspontomat változatlanul fenntartom.

Intézkedéseim
A vizsgálatom során feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásság jövőbeni megelőzése érdekében az Obtv. 25. § alapján javaslom, hogy 
– a nemzeti erőforrás miniszter kezdeményezze a szociális igazgatásról és a szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény módosításán annak érdekében, hogy hajléktalanság esetén, az emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet elhárításához szükséges szálláshoz valamennyi, a Magyar Köztársaság területén tartózkodó emberi lény, így a semmiféle személyazonosító okmánnyal nem rendelkező, továbbá az országban jogcím nélkül tartózkodó külföldiek is hozzáférjenek;
– a belügyminiszter kezdeményezze a menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény módosítását annak érdekében, hogy a befogadó állomás az emberi életet közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet esetén, a hajléktalan ellátáshoz való hozzáférés feltételeinek megteremtéséig, az intézményben történő elhelyezésből és ellátásból kizárt menekültet is köteles legyen befogadni; 
– kezdeményezze a menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény végrehajtásáról szóló 301/2007. (XI. 9.) Korm. rendelet módosítását annak érdekében, hogy írásbeli bejelentés hiányában, a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal milyen tények, illetve körülmények fennállása esetén juthat arra a következtetésre, hogy a menekült a befogadó állomáson történő életvitelszerű tartózkodással véglegesen felhagyott;
– kezdeményezze a menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény végrehajtásáról szóló 301/2007. (XI. 9.) Korm. rendelet módosítását annak érdekében, hogy a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal a befogadó állomáson történő elhelyezésből és ellátásból kizárás következtébe, hajléktalanná vált menekültek számláláskereséséhez, a hajléktalan ellátáshoz, valamint az integrációs célú támogatásokhoz történő hozzáféréshez szükséges okmányai beszerzéséhez köteles legyen segítséget és támogatást nyújtani;
Az Obtv. 20. § alapján felkérem Budapest Főváros főpolgármesterét
– tekintse át, hogy a főváros által fenntartott az életüket közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet elhárításához szükséges szálláshoz a magyarul nem beszélő,külföldi állampolgárok, mennyire férnek hozzá, és tegyen intézkedéseket annak érdekében, hogy a főváros által finanszírozott, hajléktalan ellátó intézmények az ott tartózkodó külföldiek személyes biztonságát garantálják.
Felkérem a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal főigazgatóját, 
– intézkedjen annak érdekében, hogy a befogadó állomásról elküldött, hajléktalan menekültek a szálláskereséséhez, illetve személyes okmányai beszerzéséhez segítséget, illetve támogatást kapjanak;
– vizsgálja meg a menekültek államilag finanszírozott magyar nyelvoktatásának hatékonyságát, és teremtse meg külföldiek napi elfoglaltságához, valamint írás-olvasás készségéhez igazodó differenciált nyelvi képzés feltételeit.

Budapest, 2011. szeptember 1.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Mellékletek
1. Lábjegyzet
1 Lásd a Szoctv. 7. § (1) bekezdését.
2 Lásd a Szoctv. 84. § (1) és (2) bekezdését.
3 Refugee Homelessness in Hungary, UNHCR Regional Representation for Central Europe, Budapest, Hungary March 2010. http://www.unhcr.org/4bd59fe96.pdf
4 Lásd a Torinóban, 1961. október 18-án kelt Európai Szociális Kartát, illetve a kihirdetéséről szóló 1999. évi C. törvényt.
5 A 146/1993. (X. 26) Korm. rendelet 36. § (4) bekezdése alapján, az „ideiglenes szálláshellyel sem rendelkező hajléktalan személynek lakóhelyeként azt a települést (fővárosi kerületet) kell bejelentenie, ahol szokásosan megtalálható. A nyilvántartásba ebben az esetben a bejelentett település neve (a fővárosban a kerület megjelölése) mellett „lakcím nélküli” bejegyzést kell tenni”. 
6 A menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény 32. § (9) bekezdésének a vizsgálat megindulásakor hatályos, az elő-integrációs ellátásra és támogatásra vonatkozó szövegét a 2010. évi CXXXV. törvény 91. §-a 2010. december 24-én hatályon kívül helyezte.
7 Lásd a 2010. évi CXXXV. törvény 92. §-át.
8 A menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény 32. § (10) bekezdésének a vizsgálat megindulásakor hatályos szövegét a 2010. évi CXXXV. törvény 91. §-a 2010. december 24-én hatályon kívül helyezte.
9 A 290/2010. (XII.21.) Korm. rendelet 99. § (4) bekezdését 2010. december 24-től kell alkalmazni
10 Lásd a menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény 70. §.
11 A tüdőszűrés díja 2011. augusztus 15-én 2870 forint volt.
12 Lásd az Alkotmánybíróság 48/1998. (XI. 23.) AB határozatát.
13 A Magyar Köztársaság a genfi konvenció alapján 2009-ben 166, 2010-ben 74, 2011-ben január 1. és június 30 között összesen 22 külföldit ismert el menekültként. 
14 Lásd az Alkotmánybíróság 64/1991. (XII. 10.) AB határozatát. 
15 Lásd a Magyar Közlöny 2010. november 18-án megjelent, 2010. évi 176. számát.
16 Lásd az AJB 6724/2010. számú jelentést a http://www.obh.hu/allam/jelentes/201006724.rtf oldalon.

2. Az alkalmazott jogszabályok
A menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény
2. § E törvény alkalmazásában
c) menedékjog: jogcím a Magyar Köztársaság területén való tartózkodásra, egyidejű védelem a visszaküldés, a kiutasítás és a kiadatás ellen;
3. § (1) E törvény rendelkezéseit a menekültek helyzetére vonatkozó 1951. évi július hó 28. napján elfogadott egyezménnyel, valamint a menekültek helyzetére vonatkozóan az 1967. évi január hó 31. napján létrejött jegyzőkönyvvel (a továbbiakban: Genfi Egyezmény), valamint az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezménnyel összhangban kell alkalmazni.
(2) A Magyar Köztársaság által menekültként, oltalmazottként, valamint menedékesként elismert személy menedékjogot élvez.
10. § (1) A menekültet, ha törvény vagy kormányrendelet kifejezetten eltérően nem rendelkezik – a (2) és (3) bekezdésben foglalt kivétellel -, a magyar állampolgár jogai illetik meg, és kötelezettségei terhelik.
(2) A menekült
a) a helyi önkormányzati képviselők és polgármesterek választása, valamint a helyi népszavazás és népi kezdeményezés kivételével nem rendelkezik választójoggal;
b) nem tölthet be olyan munkakört, illetve feladatkört, továbbá nem viselhet olyan tisztséget, amelynek ellátását jogszabály magyar állampolgársághoz köti.
(3) A menekült jogosult
a) külön jogszabályban meghatározott személyazonosító igazolványra és a Genfi Egyezményben foglalt kétnyelvű úti okmányra;
b) az e törvényben és külön jogszabályban meghatározott feltételek szerint ellátásra, támogatásra és szállásra.
(4) A menekült köteles
a) a menekültügyi hatósággal együttműködni;
b) jogszabály vagy az egészségügyi hatóság elrendelése alapján magát egészségügyi szűrésnek, gyógykezelésnek, jogszabályban kötelezően előírt, valamint az egészségügyi hatóság által megbetegedési veszély esetén elrendelt, hiányzó védőoltások pótlásának alávetni;
c) a Magyar Köztársaság jogszabályait megtartani.
32. § (1) A menekült és az oltalmazott az alapvető létfeltételeinek megteremtéséhez – külön jogszabályban meghatározott ideig – az elismerését kérővel azonos feltételek mellett jogosult a befogadás anyagi feltételeire, valamint külön jogszabályban meghatározott ellátásra és támogatásra.
(3) A külön jogszabályban meghatározott ellátás és támogatás, valamint a befogadás anyagi feltételei megvonhatók, illetve megtagadhatók, ha a menekült, az oltalmazott vagy a menedékes
a) a befogadó állomáson irányadó magatartási szabályokat ismételten vagy súlyosan megszegi;
b) olyan, súlyosan erőszakos magatartást tanúsít, amely miatt vele szemben büntetőeljárás vagy szabálysértési eljárás indul;
c) a befogadás anyagi feltételeire, illetve a külön jogszabályban meghatározott ellátásra vagy támogatásra való jogosultság megszerzése érdekében vagyonára, illetve jövedelmére vonatkozóan valótlan nyilatkozatot tesz, vagy a nyilatkozattételt megtagadja.
(4) A 30. § (2)-(4) és (7) bekezdésben foglaltakat a (3) bekezdés alapján hozott döntésekre is megfelelően alkalmazni kell.
(5) Ha a menekültügyi hatóság a (3) bekezdés alapján a befogadás anyagi feltételeit, illetve a külön jogszabályban meghatározott ellátást vagy támogatást megvonta vagy megtagadta, az erről rendelkező végzéssel szemben bírósági felülvizsgálatnak van helye.
93. § (1) A Kormány felhatalmazást kap arra, hogy rendeletben
d) állapítsa meg az ellátások és támogatások igénybevétele költségeinek megtérítésére irányadó szabályokat;

A menedékjogról szóló 2007. évi LXXX. törvény végrehajtásáról szóló 301/2007. (XI. 9.) Korm. rendelet
2. § A menedékjogot élvező személyt a Magyar Köztársaság visszafogadja.
12. § (1) Az elismerését kérő, a menekült, az oltalmazott, valamint a menedékes alapvető létfenntartási feltételeinek megteremtése, továbbá társadalmi beilleszkedésének elősegítése állami feladat.
(2) Az (1) bekezdés szerinti feladatokat a menekültügyi hatóság közvetlenül, a befogadó állomás, valamint a menekült vagy az oltalmazott lakóhelye, illetve a menedékes szálláshelye szerint illetékes települési önkormányzat jegyzője, a fővárosban a fővárosi kerületi önkormányzat jegyzője (a továbbiakban: jegyző) útján látja el.
41. § (1) A befogadó állomáson nyújtott elhelyezést és ellátást a menekült és az oltalmazott az elismerésről szóló jogerős határozat keltétől számított hat hónapig térítésmentesen veheti igénybe, ha lakhatása más módon nem biztosított.
(2) A menekültügyi hatóság indokolt esetben az (1) bekezdés szerinti időtartamot egy ízben, további hat hónappal meghosszabbíthatja.
(3) A menekült és az oltalmazott befogadó állomáson történő elhelyezését és ellátását a menekültügyi hatóság a (2) bekezdésben foglalt időtartamon túl akkor engedélyezheti, ha a menekült vagy az oltalmazott a 60. életévét betöltötte, illetve a társadalomba történő beilleszkedésre, önálló életvitelre tartós és visszafordíthatatlan egészségromlása, szellemi vagy testi fogyatékossága vagy súlyos trauma következtében kialakult állapota vagy betegsége, illetve terhessége miatt nem képes, feltéve, hogy az egészségromlás vagy fogyatékosság nem igényli a menekült, illetve az oltalmazott intézményi szakellátását.
(5) Ha a menekült, az oltalmazott vagy a menedékes a befogadó állomáson való életvitelszerű tartózkodással írásbeli bejelentés nélkül felhagy, a befogadó állomáson történő ismételt elhelyezésre és ellátásra nem jogosult.
Letelepedéshez nyújtott egyszeri támogatás
47. § (1) A menekültügyi hatóság a menekült, illetve az oltalmazott kérelmére – lakhatásuk elősegítése céljából – személyenként az öregségi nyugdíj mindenkori legkisebb összege hatszorosának megfelelő összegű egyszeri támogatást állapíthat meg.
(2) A kérelem
a) befogadó állomáson való tartózkodás esetén a befogadó állomás végleges elhagyását megelőzően, illetve annak elhagyását követő hat hónapon belül, vagy
b) magánszálláson való tartózkodás esetén az elismerésről szóló határozat jogerőre emelkedésétől számított hat hónapon belül nyújtható be a menekültügyi hatósághoz.
(3) A támogatást a (2) bekezdés a) pontja esetében a menekültügyi hatóság, a (2) bekezdés b) pontja esetében a jegyző folyósítja. A jegyző a támogatás összegét a 13. §-ban foglaltak szerint igényelheti vissza a menekültügyi hatóságtól.
Ingyenes magyar nyelvoktatás
51. § (1) A menekültnek, az oltalmazottnak és a menedékesnek az elismeréstől számított huszonnégy hónapon belül, a menekültügyi hatóság által megjelölt intézményben szervezett 520 órás alap-, illetve középfokú magyar nyelvi oktatáson való részvétele díjmentes, ha tanulmányait az intézmény által meghatározott feltételek szerint, folyamatosan végzi, illetve a nyelvi szolgáltató által előírt vizsgakövetelményeknek eleget tesz.
(2) Díjmentes
a) a menekült, az oltalmazott és a menedékes részére a menekültügyi hatóság által megjelölt intézményben szervezett, államilag elismert, „A”, „B” vagy „C” típusú alap-, illetve középfokú magyar nyelvvizsga;
b) az általános iskolai, szakiskolai, középiskolai, alapfokú művészetoktatási intézményi, gyógypedagógiai, konduktív pedagógiai nevelési-oktatási intézményi oktatás keretében tanulmányokat folytató tanköteles korú menekült, oltalmazott és menedékes részére a menekültügyi hatóság által megjelölt intézményben szervezett felzárkóztató magyar nyelvi képzés.
(3) Az (1)-(2) bekezdésben meghatározott képzés, illetve vizsga költségét a menekültügyi hatóság az intézmény részére megtéríti.
Rendszeres létfenntartási támogatás
52. § (1) A menekült és az oltalmazott az elismerésről szóló határozat jogerőre emelkedésétől számított négy évig – a befogadó állomás végleges elhagyását követően, kérelmére – rendszeres létfenntartási támogatásban részesülhet.
(2) A rendszeres létfenntartási támogatás a nagykorú menekültet és az oltalmazottat – az elismerésről szóló határozat jogerőre emelkedésétől számított két évig – akkor illeti meg, ha az 51. § (1) bekezdésében meghatározottak szerint magyar nyelvi oktatásban vesz részt.
(3) A 6. életévét betöltött menekült és oltalmazott akkor jogosult rendszeres létfenntartási támogatásra, ha tankötelezettségét teljesíti.
(4) A magyar nyelvi oktatásban való részvétel nem feltétele a rendszeres létfenntartási támogatás megállapításának, ha a menekült, illetve az oltalmazott a 6. életévét még nem, illetve a 60. életévét már betöltötte, vagy szakorvos igazolásával bizonyítja, hogy tőle a magyar nyelv elsajátítása tartós és visszafordíthatatlan egészségromlása, szellemi vagy testi fogyatékossága, illetve súlyos trauma elszenvedése következtében kialakult állapota vagy betegsége, illetve terhessége miatt nem várható el.
(5) A nagykorú menekültnek, valamint oltalmazottnak a rendszeres létfenntartási támogatás az elismerésről szóló határozat jogerőre emelkedésétől számított harmadik és negyedik évben akkor folyósítható, ha igazolja, hogy
a) elhelyezkedése érdekében a támogatás folyósításának ideje alatt legalább egy évig a munkaügyi központtal folyamatosan együttműködött, amelynek keretében
aa) a munkaügyi központnál jelentkezett, ott nyilvántartásba vetette magát és a munkaügyi központtal rendszeres kapcsolatot tartott fenn,
ab) maga is részt vett megfelelő munkahely felkutatásában,
ac) a saját maga által talált vagy a felkínált munkahelyen munkaviszonyt létesített,
ad) a munkaügyi központ által felkínált képzési lehetőséget elfogadta,
b) szakképzésben vagy átképzésben vett részt, vagy
c) legalább három hónapig közcélú munkát, közmunkát, illetve közhasznú munkát végzett.
(6) A létfenntartási támogatásban részesülő nagykorú menekültnek, valamint oltalmazottnak a rendszeres létfenntartási támogatás – kérelmére – legfeljebb az elismerésről szóló határozat jogerőre emelkedésétől számított négy évig folyósítható, ha 60. életévét betöltötte, vagy szakorvos igazolásával bizonyítja, hogy tartós és visszafordíthatatlan egészségromlása, szellemi vagy testi fogyatékossága, illetve súlyos trauma elszenvedése következtében kialakult állapota vagy betegsége, illetve terhessége miatt a munkaügyi központtal való együttműködésre képtelen.
(7) A rendszeres létfenntartási támogatást a menekült, illetve az oltalmazott kérelmére a menekültügyi hatóság állapítja meg, és azt a jegyző havonta – a hónap 15. napjáig – folyósítja, majd visszaigényli a menekültügyi hatóságtól.
(8) A rendszeres létfenntartási támogatás havi összege a öregségi nyugdíj mindenkori legkisebb összege.
53. § (1) A menedékesnek rendszeres létfenntartási támogatás jár, ha a 41. §-ban meghatározott ellátásra és támogatásra jogosult, de azt nem veszi igénybe.
(2) A menedékesnek járó rendszeres létfenntartási támogatás havi mértéke az öregségi nyugdíj mindenkori legkisebb összege. A támogatás megállapítására, folyósítására, annak visszaigénylésére egyebekben az 52. §-ban foglaltak az irányadók.
Lakhatási támogatás
54. § (1) A településen elismert minimális lakásnagyságot és minőséget meg nem haladó lakásban vagy szálláson lakó menekültnek, illetve oltalmazottnak a lakó- vagy tartózkodási hely szerint illetékes jegyző – a menekültügyi hatóság előzetes jóváhagyásával – lakhatási támogatást nyújthat.
(2) A támogatás igénylésekor igazolni kell, hogy a menekült, illetve az oltalmazott a lakásbérleti vagy albérleti díj, illetve a szállásköltség támogatáson felüli részére fedezettel rendelkezik. A lakhatási támogatás igénybevételére egyazon lakásban együtt élő menekültek, illetve oltalmazottak közül csak az egyik jogosult.
(3) A támogatás csak érvényes bérleti, albérleti szerződés vagy befogadó nyilatkozat alapján, a bérleti, albérleti díj vagy szállásköltség összegéről kiállított számla ellenében, előzetes környezettanulmányt követően folyósítható. A támogatásról szóló határozatot a jegyző megküldi a menekültügyi hatóságnak.
(4) A támogatás hat hónapra állapítható meg, amely – kérelemre – négy éven belül legfeljebb további három alkalommal, alkalmanként hat hónapos időtartamra állapítható meg.
(6) A támogatás összege
a) egy személy vagy kiskorú gyermeket nem nevelő igénylő esetén az öregségi nyugdíj mindenkori legkisebb összege;
(8) A támogatás összegét a jegyző havonta folyósítja és igényli vissza a menekültügyi hatóságtól.
Menekültek és oltalmazottak lakáscélú támogatása
55. § (1) A nagykorú menekült, illetve oltalmazott részére – a befogadó állomás végleges elhagyását követően, kérelmére – az elismerésétől számított tíz éven belül egy alkalommal a menekültügyi hatóság lakáscélú támogatást adhat, feltéve, hogy a kérelem tárgyát képező ingatlan nem haladja meg a lakáscélú állami támogatásokról szóló jogszabályban meghatározott, a magyar állampolgárok által igénybe vehető méltányolható lakásigény mértékét.
(3) A lakáscélú támogatás felhasználható:
a) első lakás, családi ház, építési telek vásárlására;
b) első lakás, családi ház építésére;
c) a saját tulajdonú lakás, családi ház első alkalommal történő felújítására, bővítésére.
(4) A lakáscélú támogatás biztosítása kamatmentes kölcsön formájában történik.
(5) A támogatás összege a menekült, illetve az oltalmazott és a vele egy háztartásban életvitelszerűen együtt lakó, a Szoctv. 4. § (1) bekezdés d) pontjában meghatározott közeli hozzátartozókat (a továbbiakban: közeli hozzátartozó) számításba vett öt- vagy annál többtagú család esetében 1 millió 500 ezer, négytagú család esetében 1 millió 300 ezer, háromtagú család esetében 1 millió, kéttagú család esetében 800 ezer, egyedülálló esetében 600 ezer forintig terjedhet, de nem haladhatja meg a vételár, építés, felújítás és bővítés költségének 70%-át.
(6) A kamatmentes kölcsön 1-15 évi időtartamra nyújtható.
61. § (1) A menekültügyi hatóság – a Tv. valamint az e rendelet szerint biztosítható ellátásokra és támogatásokra vonatkozó rendelkezések figyelembevételével – a menekült és az oltalmazott számára, beilleszkedésük elősegítése céljából integrációs programot ajánlhat fel.
(2) Az integrációs program célja a magyar társadalomba történő beilleszkedéshez szükséges nyelvismeret, alapvető társadalmi, kulturális, életvezetési és munkajogi ismeretek, valamint a munkaerőpiacon való elhelyezkedést könnyítő egyéb ismeretek elsajátítása.
(3) A menekültügyi hatóság befogadó állomást integrációs központnak jelölhet ki. Az integrációs központ feladata az integrációs program előkészítése, lebonyolítása, valamint a programban közreműködő állami és önkormányzati szervekkel, továbbá társadalmi szervezetekkel való együttműködés.

A szociális igazgatásról és a szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény
3. § (1) A törvény hatálya – a (2)-(3) bekezdésben foglalt eltérésekkel – kiterjed a Magyarországon élő
a) magyar állampolgárokra,
b) bevándoroltakra és letelepedettekre,
c) hontalanokra,
d) a magyar hatóság által menekültként elismert személyekre.
(2) A törvény hatálya a 7. § (1) bekezdésében meghatározott ellátások tekintetében az (1) bekezdésben foglaltakon túlmenően kiterjed az Európai Szociális Kartát megerősítő országoknak a Magyar Köztársaság területén jogszerűen tartózkodó állampolgáraira is.
(3) A törvény hatálya kiterjed
a) a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek beutazásáról és tartózkodásáról szóló törvény (a továbbiakban: Szmtv.) szerint a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyre, amennyiben az ellátás igénylésének időpontjában az Szmtv.-ben meghatározottak szerint a szabad mozgás és a három hónapot meghaladó tartózkodási jogát a Magyar Köztársaság területén gyakorolja, és a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló törvény szerint bejelentett lakóhellyel rendelkezik, valamint
b) a 32/B. § (1) bekezdésében meghatározott időskorúak járadéka tekintetében a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról és annak végrehajtásáról szóló uniós rendeletekben (a továbbiakban: uniós rendeletek) meghatározott jogosulti körbe tartozó személyre, amennyiben az ellátás igénylésének időpontjában az Szmtv.-ben meghatározottak szerint a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát a Magyar Köztársaság területén gyakorolja, és a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló törvény szerint bejelentett lakóhellyel rendelkezik.
4. § (2) E törvény 6. §-a és a II-III. Fejezet alkalmazásában hajléktalan a bejelentett lakóhellyel nem rendelkező személy, kivéve azt, akinek bejelentett lakóhelye a hajléktalan szállás. 
(3) E törvény 7., 78., 84. és 89. §-ainak alkalmazásában hajléktalan az, aki éjszakáit közterületen vagy nem lakás céljára szolgáló helyiségben tölti.
6. § A hajléktalan személyek ügyében szociális igazgatási eljárásra az a szociális hatáskört gyakorló szerv illetékes, amelynek illetékességi területét a hajléktalan személy az ellátás igénybevételekor nyilatkozatában tartózkodási helyeként megjelölte.
88. § (1) A megyei és a fővárosi önkormányzat (a továbbiakban: megyei önkormányzat) köteles gondoskodni
(2) A fővárosban – ha a fővárosi önkormányzat és a kerületi önkormányzat másként nem állapodik meg – a fővárosi önkormányzat gondoskodik a hajléktalanok éjjeli menedékhelyének és átmeneti szállásának megszervezéséről és fenntartásáról.

A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 
80. § (1) Ha törvény másként nem rendelkezik, hirdetményi úton történő közlésnek van helye, feltéve, hogy
a) az ügyfél lakcíme, illetve székhelye ismeretlen, vagy a postai küldemény azzal a megjegyzéssel érkezik vissza, hogy a címzett ismeretlen helyre költözött, és a személyi adat- és lakcímnyilvántartást vezető hatóság vagy más állami szerv megkeresése nem járt eredménnyel,
b) a jogutód nem ismert,
c) az ügyfél nem jelöl meg kézbesítési meghatalmazottat, vagy
d) a hirdetményi kézbesítésen kívül igénybe vehető egyéb közlési módok alkalmazása elháríthatatlan akadályba ütközik, vagy alkalmazásuk előre eredménytelennek mutatkozik.
(2) A hirdetménynek tartalmaznia kell
a) a kifüggesztés napját,
b) az eljáró hatóság megnevezését,
c) az ügy számát és tárgyát,
d) az ügyfél nevét és utolsó ismert lakcímét, illetőleg székhelyét, továbbá
e) azt a figyelemfelhívást, hogy a hatóság az ügyben döntést hozott, de annak kézbesítése meghiúsult, ezért az ügyfél vagy meghatalmazottja a döntést a hatóságnál átveheti.
(3) Hirdetményi úton történő közlésnek van helye a hatásterületen élő és a 15. § (5) bekezdés alapján ügyfélnek minősülő szervezetek esetén, ideértve, ha az ügyfelek körét vagy a hatásterület határait nem lehet pontosan megállapítani. Ilyen esetben – ha törvény vagy kormányrendelet eltérően nem rendelkezik – a hirdetmény a következő adatokat tartalmazza:
a) a kifüggesztés napját,
b) az eljáró hatóság megnevezését,
c) az ügy számát és tárgyát,
d) a kérelmező ügyfél nevét (megnevezését),
e) az ügy jellegétől függő hatásterületet,
f) azt a figyelemfelhívást, hogy a hatóság az ügyben döntést hozott, amely a hatóságnál megtekinthető, valamint
g) a jogorvoslat lehetőségéről és benyújtásának határidejéről való tájékoztatást.
(4) A hirdetményt a hatóság hirdetőtáblájára és az ügyfél lakcíme, az ügy tárgyát képező ingatlan vagy tevékenység gyakorlásának vagy a jogellenes magatartás elkövetésének helye szerinti, valamint a hatásterületen lévő önkormányzat hirdetőtábláján ki kell függeszteni, a központi rendszeren és a hatóság elektronikus tájékoztatásra szolgáló honlapján közzé kell tenni, ezenkívül az önkormányzat hivatalos lapjában – ennek hiányában a helyi lapban –, valamint a hatóság hivatalos lapjában is közzétehető. Ha a hatóság kijelölés alapján jár el, a hirdetményt a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező, valamint a kijelölés alapján eljáró hatóság is kifüggeszti és közzéteszi.
(5) A döntés kifüggesztésének és az elektronikus tájékoztatásra szolgáló honlapon való megjelentetésének azonos napon kell megtörténnie. Hirdetményi kézbesítés esetén a hirdetmény kifüggesztésének és levételének napját az iraton meg kell jelölni, az internetes honlapon történő közzététel idejét visszakereshető módon dokumentálni kell.
(6) Ha a hirdetményi úton történő közlés feltételei már nem állnak fenn, a hatóság haladéktalanul gondoskodik a hirdetmény eltávolításáról, és a kapcsolattartás általános szabályai szerint felveszi a kapcsolatot az ügyféllel.

Az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény
54. § (1) Az épített környezet elemeit (a közterületet, az építési telkeket és területeket, építményeket, építményrészeket, építmény együtteseket, burkolt és zöldfelületeket) – a jó műszaki állapot folyamatos fenntartása mellett – csak a jellegük szerinti rendeltetésüknek, a rájuk vonatkozó hatósági előírásoknak és engedélyeknek megfelelő célra és módon szabad használni.
(2) A tulajdonos köteles az építmény állapotát, állékonyságát a jogszabályokban meghatározott esetekben és módon időszakonként felülvizsgáltatni, és a jó műszaki állapothoz szükséges munkálatokat elvégeztetni.
(3) Az építménynek, építményrésznek, önálló rendeltetési egységnek a használatbavételi, illetve fennmaradási engedélytől, ennek hiányában az eredeti rendeltetéstől eltérő használatához – ha jogszabály eltérően nem rendelkezik – az építésügyi hatóság engedélye szükséges. A használat változtatását az új használatra való alkalmasság igazolásával, továbbá jogszabályban meghatározott esetekben az építmény, építményrész, önálló rendeltetési egység és környezete kölcsönhatásának vizsgálatával kell alátámasztani.
(4) A közterület rendeltetése
a) a telkek térbeli kapcsolatának, megközelítésének,
b) a közúti és gyalogos közlekedés (út, járda stb.),
c) a kikapcsolódás, a szórakozás, a sporttevékenység, a szabadidő-eltöltés,
d) a felvonulás, a gyülekezés, a közösségi megnyilvánulás,
e) szobor elhelyezésének, emlékhely kialakításának, művészeti alkotások elhelyezésének,
f) a közművek elhelyezésének,
g) zöldfelületek kialakításának biztosítása.
(5) A közterületet rendeltetésének megfelelően bárki használhatja. A közterület rendeltetésére és használatára jogszabály további szabályokat állapíthat meg.
(6) Önkormányzati rendelet a település belterületi közterületének a (4) bekezdésben vagy jogszabályban meghatározott rendeltetésétől eltérő engedély vagy megállapodás nélküli használatát szabálysértéssé nyilváníthatja.