Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 1082/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
Az eljárás megindulása
2002 óta az országgyűlési biztosok összesen négy alkalommal folytattak a segélyhívó számok működésével kapcsolatos vizsgálatokat, amelyekben minden esetben több alapvető joggal összefüggő visszásságot tártak fel. Legutóbb, 2008 évben folytatott vizsgálatomban fogalmaztam meg jogalkotási javaslatot az Egységes Segélyhívó Rendszer működésének gyakorlati megteremtése érdekében.
Sajtóhírek alapján a segélyhívások – beleértve a „112” egységes európai segélyhívószám használatával kezdeményezett hívásokat is – fogadásával, kezelésével, valamint az ezek alapján teljesített segítségnyújtásokkal kapcsolatban ismét hivatalból rendeltem el vizsgálatot, melynek eredményes lefolytatása érdekében tájékoztatást és az iratok megküldését kértem a segítségnyújtásban közreműködő szervek vezetőitől, így az országos katasztrófavédelmi főigazgatótól, az Országos Mentőszolgálat főigazgatójától, az országos rendőrfőkapitánytól, továbbá a Fővárosi Tűzoltóparancsnokság parancsnokától.

A megállapított tényállás
1. A hívást fogadó szervezet rendelkezik-e a hívással egyidejűleg a hívást kezdeményező földrajzi helyzetére vonatkozó adatokkal?
Az országos rendőrfőkapitánytól kapott tájékoztatás szerint az egységes európai segélyhívószámra irányuló segélyhívások támogatása érdekében a nyilvános telefonhálózatra vonatkozó műszaki követelményekről szóló 23/2007. (II. 23.) GKM rendelet szabályozza a telefonszolgáltatók és a 112-es segélyhívó rendszert üzemeltetető szervezetek részére a hívás földrajzi helyzetére vonatkozó pontos helymeghatározási adatok továbbításának feltételeit, kritériumait. A telefonszolgáltatók igen, a Rendőrség azonban sajnálatos módon nem rendelkezik azzal a technikai háttérrel, amely alkalmassá teszi a rendszert a hívás helye szerinti pontos helymeghatározási adatok elektronikus úton történő megküldésére, fogadására. A jogi szabályozás lehetővé teszi a Rendőrség számára, hogy pontosan meghatározhatóvá váljon a segélyhívás helye, de a jelenleg üzemelő térinformatikai rendszerek fejlesztésének szükségességét csak szabályozási szinten fogalmazták meg, tényleges megvalósítására idáig nem került sor. Egy hívás pontos földrajzi helyzetének meghatározásáról tájékoztatást a Magyar Telekom Távközlési Nyrt. és a Pannon GSM Zrt. az ügyfélszolgálatán keresztül, távbeszélőn ad. A Magyar Telekom Távközlési Nyrt. minden megyei rendőr-főkapitányság rendelkezésére bocsátott egy ún. jogosultsági telefonszámot, amely felhívásával mobiltelefon esetében lekérdezhetők az előfizető adatai és a mobilkészülék cellainformációi alapján a hívás behatárolt helye. Vezetékes telefonkészülék esetében pedig szintén az előfizető adatai és a készülék telepítési (fizikai létesítés) helye. A Pannon GSM Zrt. megfelelő dokumentálás (a Rendőrség faxon történő megkeresése alapján) után szolgáltatja az előfizető adatait és a mobilkészülék cellainformációi alapján a hívás behatárolt helyét. A Vodafone Magyarország Zrt. minden megyei rendőr-főkapitányságra telepített egy számítógépet, amelynek alkalmazásával az előfizető adatai és a hívás helyének GPS koordinátái lekérhetőek. A Magyar Telekom Távközlési Nyrt. és a Pannon GSM Zrt. által jelenleg alkalmazott gyakorlat egy valósidejű on-line adatszolgáltató rendszerhez képest Jelentős időkülönbséggel (akár néhány órás várakozási idővel) szolgáltatja a kért adatokat.
A fővárosi tűzoltóparancsnok arról tájékoztatott, hogy a hívással egy időben csak a kapcsolási szám érkezik meg, a segélyhívó címe, illetve földrajzi koordinátái nem. Az FTP a 105-ös segélyhívó számon beérkező hívásokat fogadja. A hívások, amelyek az FTP hírközpontjába érkezek elvileg a 32/2009. (XL30.) ÖM rendeletben kijelölt működési területről érkeznek. A nem egyértelmű, vagy késedelem nélkül nem eldönthető esetekben (p1. az M0-körgyűrű’ egyes szakaszai esetében) a saját egységeik riasztását követően tisztázzák az illetékességi viszonyokat. Az észlelt eltéréseket az OKF-nek folyamatosan jelezték.
A katasztrófavédelmi főigazgató szerint a segélyhívó fél azonosítása csak részben biztosított, a nyilvános telefonfülkék adatait az egyetemes távközlési szolgáltató (Magyar Telekom Nyrt.) korábban – legutóbb 2007. szeptember 30-án – rendelkezésre bocsátotta.
Az OMSZ főigazgatója szerint a segélyhívó fél azonosítása megoldatlan.

2. A segélyhívó azonosíthatóságának hiányához vezető okokról
Az országos rendőrfőkapitány ennek fő okát abban látta, hogy a Rendőrség jelenleg még nem rendelkezik a szükséges informatikai rendszerrel, amely elsősorban a technikai háttér kiépítéséhez szükséges anyagi fedezet hiányára vezethető vissza. 
A másik okot a koordináció, a tevékenységet és megvalósítást összefogó, összehangoló szervezeti elem hiányában jelölte meg, ugyanis a Nemzeti Hírközlési Hatóság (a továbbiakban: NHH) ezzel kapcsolatos koordinációs feladata tényleges eredmény nélkül került deregulálásra.
Ezzel kapcsolatosan előzményként említhető, hogy az Európai Unió 2003. július 29-én Hivatalos Közlönyben a helymeghatározással bővített segélyhívásokkal kapcsolatos elektronikus hívásazonosító információk feldolgozása tárgyában bizottsági ajánlást bocsátott ki. Az ajánlás 2. §-a szerint a 2002/22/EK irányelv az egységes szolgáltatási és felhasználói jogokról, az elektronikus hálózatokkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban megkövetelte a nyilvános telefonhálózatok kezelőitől, hogy tegyék elérhetővé a 112 segélyhívószámon kezdeményezett hívás földrajzi helyzetére vonatkozó információkat a segélyhívást fogadó szolgálatok részére. Ezáltal minden tagállamnak, így Magyarországnak is meg kellett teremtenie a technikai és jogszabályi hátteret annak érdekében, hogy a távközlési szolgáltatók a 112-es segélyhívások helymeghatározási adatait a készenléti szervek részére automatikusan rendelkezésre bocsássák. 
Magyarország ezt a kötelezettséget határidőre nem teljesítette, ezért az Európai Bizottság 2006. április 6-án kötelességszegési eljárást indított hazánk ellen a hívó helye szerinti automatikus helymeghatározás megvalósításának elmaradása kapcsán. A kötelességszegés megállapítását követően sürgősen intézkedni kellett a hiányosságok megszüntetésére, ezért az elektronikus hírközlésről szóló 2003. évi C. törvényben (Eht.) kapott felhatalmazás alapján megalkották az egységes európai segélyhívószámra irányadó segélyhívások támogatása érdekében a nyilvános telefonhálózatra vonatkozó műszaki követelményekről szóló 23/2007. (II. 23.) GKM rendeletet (a továbbiakban: Rendelet), amely kötelezte a távközlési szolgáltatókat a helymeghatározási adatoknak a segélyhívást fogadó szolgálatok részére történő rendelkezésre bocsátására. A Rendelet szerint a távközlési szolgáltatók 2008. december 1-jéig ideiglenesen, lekérdezéses megoldással, azután pedig a tervezett ESR rendszerhez kapcsolódóan automatikusan szolgáltatják a helymeghatározással kapcsolatos pontos adatokat. A Rendelet kiadása után 2007 júniusában az Európai Bizottság a kötelességszegési eljárást Magyarországgal szemben megszüntette, ugyanis a Rendelettel biztosítottnak látta a feladat végrehajtását. 
A Kormány a „112-es” Európai Segélyhívó Rendszer kialakításával kapcsolatos feladatokról szóló 2031/2007. (III. 7.) Korm. határozatban döntött az ESR rendszer megvalósításáról, az érintett tárcáknak konkrét előkészítő feladatokat határozott meg a Miniszterelnöki Hivatal Elektronikuskormányzat-központ és a közigazgatási informatikáért felelős kormánybiztos koordinálásával. Ennek keretében még 2007-ben elkészítették az Egységes Elektronikus Segélyhívó Rendszer magyarországi kialakításáról szóló, a tárgykört szabályozó törvény tervezetét, de annak kiadása nem történt meg. 
A 118/2008. (V. 8.) Korm. rendelet 10. § 25. pontja a Rendeletnek a távközlési szolgáltatók közötti koordináció és együttműködés kialakítását az NHH feladatkörébe utaló 4. (3) bekezdését 2008. május 16-ával hatályon kívül helyezte. A Rendeletnek a segélyhívást fogadó szolgálatok részére a helymeghatározási adatok távbeszélőn történő teljesítését ideiglenes jelleggel a távközlési szolgáltatók kötelezettségeként meghatározó 4. (4) bekezdése pedig ugyanezen Rendelet 4. § (5) bekezdése alapján 2008. december l-jével hatályát vesztette. 
A fenti rendelkezések hatályon kívül helyezésével a Rendelet már nem szabályozza a feladat koordinálásáért felelős hatóságot és az adatszolgáltatás kötelezettségét sem. A hatáskörrel rendelkező közlekedési, hírközlési és energiaügyi miniszter ennek pótlására már felkérésre került, azonban ez idáig érdemi lépés ismereteink szerint az ügyben nem történt. 
Az Új Magyarország Fejlesztési Terv Elektronikus Közigazgatás Operatív Program támogatási rendszeréhez kapcsolódóan „A Rendőrség 112-es segélyhívó, ügyeleti ás szolgálat-irányítási rendszerének komplex, országos fejlesztése” (a továbbiakban: Projekt) címmel a Rendőrség benyújtott egy pályázatot (EKOP-2.1.8-09-2009-0001), amelynek elnyerése esetén teljesen átalakítanák a segélyhívó rendszer működtetését. A Projekttel olyan mértékű anyagi finanszírozáshoz juthat a Rendőrség, amely elősegíti a segélyhívások földrajzi helymeghatározásához szükséges technikai rendszerek kiépítését. 
A katasztrófavédelmi főigazgató ehhez képest a hiba okaként azt jelölte meg, hogy az Eht. 145. § (2) bekezdésében foglalt helymeghatározási adatokkal kapcsolatos, az Eht. 182. § (3) bekezdésének t) pontjában kapott felhatalmazás szerinti miniszteri rendelet nem készült el. Álláspontja szerint ezzel sérül az Európai Parlament és a Tanács 2002. március 7-i 2002/22/EK irányelve az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról (,‚Egyetemes szolgáltatási irányelv”) IV. fejezet (5) pontja is.
Az OMSZ főigazgatója szerint a kialakult helyzet az Eht. és a 23/2007 (II. 23.) GKM rendelet előírásainak be nem tartása, tartatása okozza. Álláspontja szerint e rendelet ráadásul csak a 112-t nevesíti – szerinte helytelenül, mert a nemzeti segélyhívószámokra is biztosítani kell a hívó helyének meghatározását. A rendelet kiadása előtti egyeztetésébe az OMSZ-t nem vonták be.
A fővárosi tűzoltóparancsnok szerint pedig a jogszabály nem teszi kötelezővé a szolgáltató számára az adatok közlését.

3. Az egységes európai segélyhívó számok és a nemzeti segélyhívó számok mobiltelefonos elérhetőségéről
Az országos rendőrfőkapitánytól kapott tájékoztatás szerint a jelenlegi gyakorlat szerint Budapest, valamint Pest megye területéről kezdeményezett 112-es, illetve Budapest területéről indított 107-es segélyhívásokat a BRFK Központi Ügyelete, bármely más megye területéről kezdeményezett 112-es segélyhívást az adott megye területén illetékes megyei rendőr-főkapitányság ügyelete, a 107-es hívást pedig a területileg illetékes városi rendőrkapitányság ügyelete fogadja. A mobil távközlési hálózatok felépítéséből adódó technikai okok miatt (ugyanis az átjátszók hatósugarai átnyúlnak a megyék határain) előfordul olyan eset is, hogy más megyei rendőr-főkapitányság ügyelete fogadja a segélyhívást, nem az, ahonnan a hívást kezdeményezték. Rendszerkiesés, illetve egyéb olyan esetben, amikor a megyei rendőr-főkapitányságok ügyeleteinek segélyhívói nem érhetők el, a segélyhívások automatikusan az általánosan kialakított tartalékközpontba, a BRFK Központi Ügyeletének hálózatára kerülnek. A BRFK Központi Ügyelet segélyhívó rendszere kétközpontú, ún. redundáns rendszer, amelynek lényege, hogy az egyik központ kiesése esetén annak szerepét átveszi a másik központ, így gyakorlatilag nem lehetséges a teljes rendszerkiesés. 
Amennyiben a kérdésben feltett „elérhetőség” a hívásoknak a segélyhívó központokba fizikailag történő beérkezésére, illetve azok elvesztésére, megszakadására vonatkozik, akkor megállapítható, hogy a rendszerek igen stabilnak mondhatóak, így ha a segélyhívást a bejelentő Saját elhatározásából nem szakítja meg, akkor majdnem teljes biztonsággal állítható, hogy az eljut a rendőri ügyeletre, ezáltal a hívás fogadásra kerül. 
Ha az „elérhetőség” a várakozási időre vonatkozik, megállapítható, hogy a segélyhívást fogadó ügyeleteken (az adatvédelmi biztos ajánlásának figyelembevételével) a szükséges – rendszerint a magyar mellen egy idegen nyelvű automata gépi hanggal történő tájékoztatással – figyelmeztetések (20-30 másodperc) után a hívást fogadó ügyeletesek leterheltségétől, illetve a segélyhívó vonalak foglaltságától függően a beérkező hívásokat azonnal fogadják. A gyakorlatban az átlagos várakozási idő általában 1 perc alatt, illetve 1-2 perc körül szokott lenni. Megtörténhet azonban olyan eset is, hogy a segélyhívások száma adott időben úgy megnövekszik, hogy a bejelentő akár több percet is vár(hat) addig, amíg az ügyeletes fogadni tudja a hívását. A mobil telefonhívás és a vezetékes telefonhívások között a várakozási idő tekintetében természetesen nincs különbség, ugyanis a hívásokat a rendszer beérkezésük szerint állítja sorrendbe, illetve várakoztatja. 
Vonalas telefonok esetén a 104-es segélyhívások minden esetben a területileg illetékes irányító központunkba érkeznek. Mobil telefonokról kezdeményezett 104-es segélyhívások az adott megye megyeszékhelyi irányító csoportjánál végződnek, kivéve a megyehatárok közelében lévő bázisállomások esetén. Miután ezek besugárzási területe átnyúlik a szomszéd megye területére, így a hívás kezdeményező területi helyzetétől függően ezek a szomszéd megye irányító csoportjánál is végződhetnek. A segélyhívó ezt nem érzékeli, mert a bejelentést ott rögzítjük, ahova a hívás befutott és saját rendszerünkön azonnal továbbítjuk az illetékes irányító csoportunknak. A mobil szolgáltatók bázisállomásaik programozásakor körzetszám+104-re irányítják 104-es segélyivásokat, és a határ közeliek esetén a nagyobb besugárzott terület a domináns. 
A 112 elérhetőségét pontosan nem ismerjük, feltételezzük, hogy hasonló a 104-hez. A 112 re érkező hívásokat a megyei RFK-on fogadják. Az Országos Mentőszolgálat és a RFK irányító központjai csak fónikus kapcsolatban vannak: 
Budapesten 30, a megyeszékhelyeken 2-2db egyidejű lehetőséggel. Mentőellátást igénylő feladat esetén a 112 a hívót átkapcsolja az OMSZ megyei irányító csoportjához. 
A fővárosi tűzoltóparancsnok szerint A 105-ös segélyhívószám hívhatósága általában mind a vezetékes, mind a mobil irányból biztosított. A hálózati karbantartás esetén előfordulhat, hogy egyes érintett területekről nem hívhatóak a segélyhívó számok. 
A 112-es segélyhívószám hívhatóságáról nem rendelkezünk információval, mert az erre a számra érkező hívásokat kizárólag a rendőrség fogadja. 
A katasztrófavédelmi főigazgató az elérhetőségeket – és hangsúlyozottan nem a beavatkozásokig eltelő időt – megnyugtatónak értékelte.

4. Miként biztosítható, hogy a segélyhívás a lehető legrövidebb időn belül az érintett segélyhívó szolgálathoz érkezzen?
Az országos rendőrfőkapitány szerint a benyújtott Projekt szerint egyetlen segélyhívást fogadó központot alakítanának ki, ide érkezne országosan az összes segélyhívás. A kezelők csak a tényleges rendőri intézkedést igénylő bejelentéseket továbbítanák – átkapcsolással, illetve elektronikus bejelentő lap kitöltésével és egyidejű továbbküldésével – az illetékes rendőri ügyeletnek. Ennek előnye, hogy az intézkedő ügyeletek leterheltsége csökkenhet (várhatóan legalább 80 %-kal, ugyanis a felmérések szerint ennyi az ügyeletesi intézkedést nem igénylő, vagy rosszindulatú hívás), így az intézkedést igénylő hívásokat gyakorlatilag azonnal tudnák fogadni. Az országos segélyhívást fogadó központban tervek szerint párhuzamosan annyi munkatárs dolgozna, hogy a hívások sorban állása minimális időre redukálódna, ezáltal szinte azonnal tudnák fogadni a beérkező hívásokat. Ezzel a strukturális átalakítással várhatóan minimálisra lehetne csökkenteni a kezdeményezett segélyhívások várakozási idejét.
A katasztrófavédelmi főigazgató szerint az elektronikus hírközlésért felelős miniszternek szükséges lenne érvényt szerezni a tűz elleni védekezésről, a műszaki mentésről és a tűzoltóságról szóló 1996. évi XXXI. törvény 5. § (4) foglalt kötelezettségek végrehajtására.
Az OMSZ főigazgatója a megoldást abban látná, ha a nemzeti segélyhívószámok (104, 105, 107) is megmaradnának a 112 mellett.
A fővárosi tűzoltóparancsnok szerint a segélyhívás típusának megfelelő szervezethez irányított hívása (104, 105, 107) elegendő lenne arra, hogy a lehető legrövidebb időn belül biztosítsa a szükséges intézkedések megtételét, hiszen a beavatkozás elrendeléséhez szükséges szakmai tudás és tárgyi feltételek itt állnak rendelkezésre. Azok az események, amelyek egyszerre több segélynyújtó szervezetet érintenek, kisebbségben vannak. A központi hívásfogadás is lehet hatékony, ehhez azonban kellene egy központi infrastruktúra és a jogszabályi környezet jelentős átalakítása.

5. A 112 egységes európai segélyhívószám, valamint az egyes nemzeti segélyhívó számra érkező hívások azonosíthatósága, illetve az ezen hívószámokra érkező segélyhívásokat következő beavatkozások időszerűsége
Az országos rendőrfőkapitány válaszában kitért arra, hogy a segélyhívások fogadása során az ügyeletes a bejelentett eseményről a szerzett információk alapján megállapítja, hogy az igényel-e rendőri intézkedést, vagy sem. Intézkedést igénylő esetben az ügyeletes belső normák alapján elektronikus formában rögzíti a bejelentések kapcsán rendelkezésre álló adatokat. A segélyhívások hanganyaga – a hangrögzítés tényéről szótó előzetes tájékoztatás után – minden esetben rögzítésre kerül, amelyet 30 napig megőriznek, így van lehetőség a beszélgetés ismételt meghallgatására, az információk pontosítására. Releváns bejelentés esetén az ügyeletes megteszi a szükséges intézkedéseket (illetékes állomány helyszínre küldése, társszervek értesítése, stb.). Ezáltal, amennyiben a kérdésben feltett „időszerűség” kifejezés a bejelentés vételét követő ügyeletesi, illetve egyéb rendőri intézkedésre vonatkozik, megállapítható, hogy mind az ügyeletesek, mind az illetékes egyéb szolgálati ágak munkatársai azonnal megteszik a bejelentéssel kapcsolatos szükséges intézkedéseket. 
Telefonszám alapján, illetve az ahhoz kapcsolódó előfizető adataiból lehet meghatározni a vonalas telefonról kezdeményezett hívások előfizetőit, azok lakhelyét, nyilvános készülék esetében a telepítés helyét. Ezekben az esetekben nagy biztonsággal megállapítható az előfizetett vonal tulajdonosa és az előfizetés helyének adata. Mobiltelefonok esetében az azonosítás már nem ilyen egyértelmű. A hívó fél megállapítása itt is telefonszám alapján történhet, de gyakran SIM kártya nélküli készülékről hívják a segélyhívó számot, így annak a telefonszámát beazonosítani nem lehetséges. Egy adott mobilszámhoz tartozó tényleges tulajdonos kiléte sem biztos, hogy azonos a telefonszolgáltató által megvásárláskor rögzített személlyel.
Az optimális helyzet az lenne, ha valamennyi telefonszolgáltató on-line kapcsolattal – az adatvédelmi szabályok figyelembevételével – azonnali tájékoztatást adna ügyfeleik adatairól, azonban bűnüldözési szempontból fontosabb a hívás helyének földrajzi helyzetét megismerni. Ennek megfelelően a Projekt kiemelt feladata alkalmassá tenni a Rendőrség informatikai rendszerét a hívás helye szerinti pontos földrajzi helymeghatározási adatok elektronikus úton történő fogadására. 
A katasztrófavédelmi főigazgató szerint a jelenleg kiépített rendszer lépcsőzetessége miatt a 112-es segélyhívóra érkező valamennyi, illetve a mobiltelefonról indított 105-ös segélyhívó számra érkező hívásokra történő tűzoltói beavatkozások megkezdéséig lezajló „reakcióidőt” jelentősen lehetne csökkenteni a rendszer bonyolultsági szintjének nagymértékű csökkentésével. A „112-es” Európai Segélyivó Rendszer kialakításával kapcsolatos feladatokról szóló 2031/2007. (III. 7.) Korm. határozat 2. pontjában foglalt „teljes terhelésű üzemi állapot” nem került megvalósításra. Ezzel sérül Az Európai Parlament (2010/C 8 E/47) Állásfoglalása az elektronikus hírközlő hálózatok és szolgáltatások, a magánélet és a fogyasztók védelméről, 26. cikkének (3) bekezdése is.
Az OMSZ főigazgatója válaszában kifejtette, hogy a 104-re közvetlenül érkező segélyhívások esetében az ún. erőszakos hívószám megjelenítés következtében a hívó fél száma minden esetben megjelenik, kiegészítő információ igénye esetén a bejelentő visszahívható. A 112-ről átkapcsolt segélyhívások esetén a hívó fél telefonszáma irányító csoportunkban nem jelenik meg. 
A segélyhívást kezdeményező helyének meghatározására egyedi szerződésük van a szolgáltatókkal, de ez korlátozott (országosan mennyiségileg napi 20db) és igen körülményes: az általuk megadott telefonszámokról felhívva a szolgáltató által megadott telefonszámot a szolgáltató azonosítások után először ellenőrzi, jogos-e a kérésük, azaz tényleg 104-et hívott-e az a telefonszám, melynek helymeghatározását kérték, majd visszahívás után megadja a kért adatokat. Ez a folyamat egyrészt több percet igényel, másrészt mobil hívás esetén a hívás pontos helye sokszor nem azonosítható. 
A segélykérő leggyorsabban akkor jut az ellátáshoz, ha közvetlenül a 104-et hívja, mert így a szakszerű, gyors kikérdezés után, illetve bizonyos esetekben már a kikérdezés közben a legközelebbi mentőegység elindítható. 
A 112-n keresztül érkező hívás esetén a bejelentőt kétszer is kikérdezik, először a 112-t kezelő kérdezi a bejelentőt (mi történt, hal történt, bejelentő neve, stb.), majd átkapcsolja a bejelentőt a mi irányító csoportunkhoz, ahol előröl kezdődik a kikérdezés. A bejelentő bosszankodása mellett ez több perc késedelmet okoz.
A fővárosi tűzoltóparancsnok rámutatott, hogy a 112-re érkező hívásokat a rendőrség közvetíti feléjük, a cím, illetve koordináta adat nincs és a hívó kapcsolási száma is elveszik. A 105-ös hívásoknál a hívó kapcsolási száma rendelkezésre áll. A rendőrség által felvett, tűzoltói beavatkozást igénylő esetek adattartalma nem megfelelő, a rendőrségnek sem szakmai ismeretei, sem segítsége sincs ezen események leküzdéséhez szükséges információ igényről, így a bejelentő kikérdezése hiányos.

7. A korábbi ombudsmani gyakorlat 
Vizsgálatom során hasznosítottam a 112-es egységes európai segélyhívó működésével kapcsolatos már meglévő ombudsmani tapasztalatokat, melyek szerint a segítségnyújtás késlekedés döntően három okra – a riasztási láncban megfigyelhető áttételek nagy száma, a hívó fél helyzet-meghatározásának hiánya, valamint az esetleges információ-torzulás – vezethetők vissza. A vizsgált esetben nem okozott késlekedést a riasztási rendszerben jelenlévő áttételek nagy száma.
A távközlő-hálózatok azonosítóinak felosztási tervéről szóló 10/2001. (III. 27.) MeHVM rendelettel hazánk – európai uniós jogharmonizáció során – bevezette a 112-es egységes európai segélyhívószámot. Az egységes segélyhívó szám bevezetésére és szabályozására külön jogszabály nem született, az arra vonatkozó rendelkezések különböző szintű jogszabályokban utalásként jelennek meg. (Így a hírközlésről szóló 2001. évi XL. törvény; az egyetemes távközlési szolgáltatás részletes műszaki követelményeiről szóló 23/2001. (XII. 22.) MeHVM rendelet; a távbeszélő-szolgáltatási piacon jelentős piaci erővel rendelkező távközlési szolgáltató által nyújtott távbeszélő-szolgáltatás díjairól, valamint az egyetemes távközlési szolgáltatással kapcsolatos díjcsomagokról szóló 3/2002. (I. 21.) MeHVM rendelet) A 112-es hívószám Magyarország teljes területéről, bármely hálózatból, bármilyen típusú készülékkel hívható. Ezeket a hívásokat az egyes megyei, illetve a Budapesti Rendőr-főkapitányság ügyeletén fogadják. A hívásokat innen attól függően továbbítják, hogy az adott segélyhívásra mely másik azonnali beavatkozó szerv – a vizsgált esetben az OMSZ – bevetése vagy közreműködése szükséges.
Amint azt az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese az OBH 1955/2002. számú jelentésében is megállapította, a „riasztási rendszer jelen formájában – a rendszerben meglévő áttételek nagy száma, és ennek következményeként előforduló indokolatlan késedelem miatt – az élethez [Alkotmány 54. § (1) bekezdés], a tulajdonhoz [Alkotmány 13. § (1) bekezdés], valamint a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogot [Alkotmány 70/D. § (1)-(2) bekezdés] közvetlenül veszélyezteti, továbbá az állam nem tesz eleget maradéktalanul objektív alapjogvédelmi kötelezettségének [Alkotmány 8. § (1) bekezdés] sem. Mindez a felsorolt alapjogok tekintetében visszásság közvetlen veszélyét hordja magában.”
A korábbi helyszíni vizsgálatok során kezdeményezett próba-segélyhívások egy esetben (Ld. az OBH 3182/2003. sz. jelenést) egy városi rendőrkapitányság ügyelete a kísérleti jelleggel bejelentett tűzeset szempontjából gyakorlatilag indifferens kérdésekkel feltehetőleg a hívás téves vagy rosszindulatú voltát kívánta ellenőrizni. A tűzoltás, illetve a mentés szempontjából releváns kérdéseket – amelyekből például az égés intenzitására, esetleg a veszélyben lévő személyekre, sérültekre lehetett volna következtetni –, nem tett fel az ügyeletes. Az ügyelet – ahelyett, hogy a hívást a beavatkozó szervnek, vagy a katasztrófavédelmi igazgatóság ügyeletére továbbította volna – járőrt tervezett küldeni a bejelentésben szereplő külterületre, ezzel további jelentős időveszteség közvetlen veszélyét okozva. A helyettes biztos erre figyelemmel megállapította, hogy „a hívás hosszú időtartama, és nem az előírásoknak megfelelő intézkedés szintén alkalmas volt arra, hogy az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye, az Alkotmány 54. § (1) bekezdése szerinti élethez és testi épséghez, az Alkotmány 13. § (1) bekezdése szerinti tulajdonhoz, valamint az Alkotmány 70/D. § (1)-(2) bekezdéseiben biztosított lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog, továbbá az Alkotmány 8. § bekezdésében előírt állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége vonatkozásában alkotmányos joggal összefüggő visszásság keletkezzen.”
Az OBH 4047/2006. sz. ügyben – több próba-segélyhívás tapasztalatai alapján – az ombudsman azt állapította meg, hogy a riasztási rendszerben jelentős tartalék található, bár az is igaz, hogy jelentős és érdemi változás történt a segélyhívó hívások kezelésének rendszerében. Ekkor foglalkozott először a segélyhívást kezdeményezők azonosításával kapcsolatos kérdésekkel. Az elektronikus hírközlésről szóló 2003. évi C. törvény 145. § (2) bekezdése szerint a segélyhívások (a rendőrség, a tűzoltóság és a mentőszolgálat, valamint a „112”) megválaszolása céljából a telefonszolgáltató a hívó fél azonosítása kijelzésének letiltására, továbbá a helymeghatározási adatok kezelésére vonatkozó hozzájárulásának hiánya vagy visszavonása esetén is köteles a segélyhívó szolgálatok kérésére, rendelkezésre bocsátani – külön jogszabályban meghatározott módon – a hívó fél azonosítására, illetve a helymeghatározásra vonatkozó adatokat. Az elektronikus hírközlési szolgáltató adatkezelésének különös feltételeiről, az elektronikus hírközlési szolgáltatások adatbiztonságáról, valamint az azonosító kijelzés és hívásátirányítás szabályairól szóló 226/2003. (XII. 13.) Korm. rendelet 6. § (2) bekezdése értelmében a hívószámkijelzés letiltása nem alkalmazható – egyebek mellett – a segélyhívó szolgálatok hívószámaira, beleértve a „112” egységes európai segélyhívószámra irányuló hívások esetén. A segélyhívások megválaszolása céljából a szolgáltató a hívó fél azonosítása továbbá a helymeghatározási adatok kezelésére vonatkozó hozzájárulásának hiánya vagy visszavonása esetén is köteles a segélyhívó szolgálatok kérésére, rendelkezésre bocsátani a hívó fél azonosítására, illetve a helymeghatározásra vonatkozó adatokat.
Az egyértelmű jogi szabályozás ellenére – már több mint két éve is – csaknem valamennyi híradóügyeleten „kívánságként” fogalmazták meg a segélyhívó fél helymeghatározásának lehetőségét. (Ennek különösen a helyismerettel nem rendelkező, vagy úton lévő/utazó segélykérő esetén lenne kiemelkedő jelentősége, de alkalmas lenne a vakriasztás kiszűrésére is.) A segélykérő helymeghatározásának elmaradása egyébként alkalmas lehet arra, hogy a tulajdonhoz, az élethez és testi épséghez, a legmagasabb szintű testi, lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozzon.
Két vizsgált tűzoltóságon volt olyan számítógépes bevetés-irányító rendszer, amely a riasztási folyamattól kezdve, az ideális útvonal megtervezésén, és a helyszínre érkezést követően egészen a bevonulásig (laktanyába történő visszatérés) jelentős segítséget nyújt a tűzoltómunka során. Az OBH 3182/2003. számú jelentés is foglalkozott a bevetés-irányító rendszerekkel. Az abban kifejtettek szerint az integrált bevetés-irányító rendszerek alkalmazása során „egy bejelentéshez, eseményhez – az adott szituáció függvényében – optimalizáltan kapcsolhatóak a szükséges erőforrások, feladatok, helyszínek és prioritások. Ezeknek köszönhetően csökkenthető a szervezetek reakcióideje, több bejelentés kezelhető azonos létszámmal és növelhető a bejelentők biztonságérzete.
A bevetés-irányítási feladatok elvégzéséhez megfelelő információkkal kell rendelkezni a bejelentőről, az eseményről, a helyszínről, a végrehajtandó feladatról, a mozgósítandó szervezetekről, azok készültségéről, elérhetőségéről, valamint helyzetéről. Ezt – adott bevetési létszám és esetszám felett – kizárólag megfelelően összehangolt információs rendszerekkel lehet hatékonyan megvalósítani.” Ezen álláspontot én is osztom, ezért felhívom a figyelmet a bevetés-irányító rendszerek alkalmazásában rejlő, mindeddig ki nem használt lehetőségekre. 
Ezt követően – éppen az OMSZ Észak-alföldi Regionális Mentőszervezeténél is folytatott vizsgálatom során – 2008. áprilisában foglalkoztam a segélyhívásokkal kapcsolatos problémákkal. OBH 2453/2008. sz. jelentésemben rámutattam, hogy a vakriasztások visszaszorításával, illetve az ún. cellakereső rendszer segítségével lényegesen hatékonyabbá válhat a mentőszolgálat tevékenysége.
A határozott jogi szabályozás ellenére a mentőszolgálat szakemberei ezúttal is életmentő feltételként fogalmazták meg a segélyhívó fél pontos helymeghatározásának tényét. Ennek különösen a helyismerettel nem rendelkező, úton lévő, vagy utazó segélykérő esetén van kiemelkedő jelentősége, azonban – áll a jelentésben – alkalmas lehet a vakriasztás kiszűrésére is. Abban az esetbe tehát, ha segélyhívás érkezik a mentőszolgálathoz, de a hívó valamely oknál fogva nem képes a baleset pontos helymeghatározására, a mentőszolgálat diszpécsere számára a hívó fél mobilszolgáltatója – a felhívott jogszabályok alapján – köteles az ún. cellakeresés segítségével a helyi koordináták pontos megjelölésére.
Legutóbb az OBH 3595/2008. számú jelentésemben vizsgáltam a segélyhívások kezelését, melyben a következőkre mutattam rá: A konkrét esetben a segélyhívás és a mentés megkezdése között mintegy egy óra telt el, holott a mentőegységnek a helyszínre érkezéséhez ennek töredéke is elegendő lehetett volna, amennyiben akár a mentők, akár a 112-es segélyhívószámot működtető BRFK ügyelete, vagy bármely rendőri szerv ismerhette volna a baleset helyszínét. Mindez pedig a – korábbi ombudsmani gyakorlatban már problematizált – következő kérdésre világított rá:
– a bejelentő pontos helyének ismerete elengedhetetlen a beavatkozás megtervezése során;
– nem ritka, hogy a bejelentő az őt ért sokkhatás, más stressz, vagy bármi más okból (aludt a baleset előtt, eltévedt stb.) erre vonatkozó, megbízható információval nem rendelkezik;
– a bejelentő pontos helyzetének ismerete jelentős részben csökkentheti a vakriasztás lehetőségét.
A vizsgált ügyben – annak ellenére, hogy az Eht. erre elvi lehetőséget biztosítana – az érintett szervek a bejelentésben nyilvánvalóan hibásan megjelölt helyszín helyett, a baleset tényleges helyszínét csak hosszabb idő alatt tudták beazonosítani. A megküldött iratok, és hangfelvételek még utalást sem tartalmaztak arra, hogy bárki a szolgáltatóktól kért volna tájékoztatást a bejelentők helyzetének lehető legpontosabb meghatározása érdekében, ehelyett meglehetősen esetlegesnek tűnő módon, és jelentős késedelmet követően kezdték el a balesetet szenvedő járművezetőjének keresését.
E legutóbbi vizsgált esetben – szemben a korábbi ombudsmani tapasztalatokkal – nem a riasztási láncban meglévő áttételek nagy száma okozta az időveszteséget, ugyanis az OMSZ az átkapcsolni kért hívás miatt előbb értesült a balesetről, mint a rendőrség. A beavatkozásban résztvevő szervek között azonban nem volt érdemi kommunikáció, így egymástól függetlenül próbálták a sérültet megkeresni. 
A mentésben és segítségnyújtásban résztvevő szervek közötti aktív – a segélyhívás átadását meghaladó mértékű – kommunikáció elengedhetetlen színvonalas ellátásához. E kommunikációnak a segélyhívás beérkezésétől a beavatkozásban szükségképpen résztvevő szervek riasztásán keresztül, a beavatkozás helyszínén történő együttműködésen túl a károk felszámolása mellett, az esetleges további feladatok (pl. hozzátartozók értesítése stb.) professzionális ellátásáig a folyamat egészében magas szinten és nagy intenzitással kell zajlani. Ezek hiánya ugyancsak a feladatellátás késedelméhez, rosszabb esetben színvonalának csökkenéséhez vezethet, amely ugyancsak alkalmas arra, hogy az élethez és testi épséghez, illetve a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozzon.
Ebben az esetben azt is megállapítottam, hogy a 112-es segélyhívót fogadó BRFK Ügyelet, valamint a XVII. Kerület RK. Ügyelete nem rendelkezett azokkal az ismeretekkel, képességekkel, amelyekkel a gyakorlatilag sokkhatás alatt álló bejelentőket képes lett volna megfelelően megnyugtatni, egyúttal pedig a mentéshez elengedhetetlenül szükséges információkat megszerezni. Úgy vélem, hogy a segélyhívások egységes kezeléséhez szükséges speciális ismeretek – pl. miként kell a bejelentőt megnyugtatni, vagy egy zaklatott, illetve sokkos állapotban lévő bejelentőtől a szükséges információkat beszerezni, esetleg a vaklármát megalapozottan kiszűrni stb. – hiánya esetenként a beavatkozás megkezdését tovább késleltetheti, vagy éppen újabb, megoldásra váró problémákat generálhat. Így a bejelentők – amint a vizsgált esetben is – újabb, és újabb segélyhívásokkal fordulnak a különböző, szerintük hatáskörrel és illetékességgel rendelkező szervezetekhez, maguk kezdenek a helyszínen intézkedni, vagy – amint arra szintén volt már példa – a beavatkozó szervezet munkatársait éri a helyszínen támadás.
Érintett alkotmányos jogok
– a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
– Az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége (Alkotmány 8. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.”)
– Élethez és testi épséghez való jog (Alkotmány 54. § „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”)
– A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alkotmány 70/D. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság […] az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével […] valósítja meg.”)

A vizsgálat megállapításai
I. 1. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A vizsgálattal érintett rendőrség, katasztrófavédelmi szervezetrendszer, ideértve az FTP-t is, az Obtv. 29. § (1) d) pontja szerinti rendvédelmi szerv, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
Hasonlóan az OBH 2452/2008. és az OBH 5266/2008. sz. jelentéseimhez, arra is fel kívánom hívni a figyelmet, hogy az Rtv. preambuluma célként fogalmazza meg „a Magyar Köztársaság Alkotmányának és nemzetközi jogi kötelezettségeinek, valamint a jogállamiság követelményeinek megfelelően működő Rendőrség kialakítás[át]”. Az Rtv. 2. § (1) bekezdése második mondata szerint „A Rendőrség tiszteletben tartja és védelmezi az emberi méltóságot, óvja az ember jogait.”

2. Obtv. 16. § (1) bekezdéséből csak a hatóság fogalmára lehet következtetni. Ezen túlmenően „az Obtv. az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.” A kialakult ombudsmani gyakorlat szerint közszolgáltatást végző szervnek kell tekinteni – egyebek mellett – azokat a hatóságnak nem minősülő szerveket, amelyek jogszabály vagy szerződés alapján állami vagy önkormányzati feladatot látnak el. 
Ennek megfelelően az OMSZ a mentést, mint az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvényben meghatározott állami feladatot lát el, ezért tevékenysége közszolgáltatásnak minősül. 
A 112-es európai segélyhívó szám üzemeltetésével kapcsolatban a következőket emelném ki: Jelenleg a megyei rendőr-főkapitányságok ügyeletei fogadják a 107 és 112 számokra érkező segélyhívásokat, és mint ilyenekre rendvédelmi szervként kiterjed az ombudsman hatásköre. A segélyhívások kezelésének azonban nem ez az egyetlen lehetséges módja, hanem a feladatot az állam döntésétől függően más – akár az Obtv. szerint hatóságnak nem minősülő – szerv is elláthatja. Figyelemmel arra, hogy az egységes európai segélyhívó működtetése nem tekinthető hagyományos hatósági feladatnak, az a közigazgatás maga nyújtotta közszolgáltatás, ezért az egységes európai segélyhívót működtető szervezetre – függetlenül, hogy az Obtv. értelmében hatóságnak tekinthető-e – mint közszolgáltatást végző szervre terjed ki hatásköröm.

II. A beérkezett válaszok alapján megállapítottam, hogy a korábbi ombudsmani vizsgálatok megállapításaihoz képest, a segélyhívó helyzetének meghatározása tekintetében, érdemi változás nem történt. Az Eht. 145. §-a ugyan évek óta előírja, hogy a segélyhívások megválaszolása céljából a telefonszolgáltató a hívó fél azonosítása kijelzésének letiltására, továbbá a helymeghatározási adatok kezelésére vonatkozó hozzájárulásának hiánya vagy visszavonása esetén is köteles a segélyhívó szolgálatok rendelkezésére bocsátani – külön jogszabályban meghatározott módon – a hívó fél azonosítására, illetve a helymeghatározásra vonatkozó adatokat, továbbá a 23/2007. (II. 23.) GKM rendelet ennek műszaki feltételeit is rögzíti, azonban erre a gyakorlatban valósidejű módon, közvetlenül, emberi beavatkozás nélkül mind a mai napig nem kerül sor.
Továbbra is sürgető szükség van a segélyhívó fél valós helymeghatározására. Ennek különösen a helyismerettel nem rendelkező, vagy úton lévő/utazó segélykérő esetén lenne kiemelkedő jelentősége, de alkalmas lenne a vaklárma kiszűrésére is. Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy a segélykérő rendszer elégtelensége, a segítségre szoruló pontos helymeghatározásának elmaradása – független attól, hogy ez konkrétan milyen okokra vezethető vissza – az Alkotmányban deklarált élethez és testi épséghez, illetve a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okoz.

III. A pontos helymeghatározás hiánya a mobiltelefonról érkező segélyhívások esetében különösen sok nehézséget okoz. A mobiltelefonos segélyhívások esetében a hívást a megyei rendőr-főkapitányság (112 és 107), a megyei katasztrófavédelmi igazgatóság, illetve Budapesten az FTP (105), és az OMSZ megyei irányítócsoportjaihoz érkeznek. A gyakorlatban erre jellemzően a megyehatárokhoz közel eső területekről indított hívások esetében kerülhet sor. Ezekben az esetekben a – különösen, ha a hívó a saját pontos helyzetét sem tudja valamiért megadni – a riasztási lánc olyan további elemekkel bővül, amelyek a beavatkozás megkezdéséhez szükséges időtartamot indokolatlanul többszörösére növelik. (Vö.: OBH 1955/2002.) Mindez pedig az élethez és testi épséghez, a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez, valamint a tulajdonhoz való joggal összefüggő visszásságot okoz.

IV. Az egységes európai segélyhívó szám, illetve az ESR működtetése – szemben a külföldi tapasztalatokkal – nem hozott mélyreható és átfogó változást a segélyhívások kezelésében, jelenleg gyakorlatilag egy újabb, a beavatkozás megkezdésének legkorábbi időpontjára hátrányosan ható elemnek tűnik. Ezt támasztja alá az OMSZ és az FTP nemzeti segélyhívó számokat favorizáló felvetése. A tapasztalatok szerint a 112-es segélyhívóra érkezett hívások kezelése során sokszor adathiánnyal (a jelző személy elérhetőségétől kezdve, a beavatkozás tervezéséhez és vezetéséhez szükséges legalapvetőbb információkig) szembesül a beavatkozó szerv. Mindezekre tekintettel a korábbi ombudsmani vizsgálatok során szerzett tapasztalatok, és jelen vizsgálatom alapján úgy vélem, hogy a 112-es egységes európai segélyhívó jelen formában történő működtetése nemhogy nem mozdítja elő az egységes szemléletű segítségnyújtás megszervezését, hanem – esetenként – kifejezetten megnehezíti azt. Mindez pedig alkalmas arra, hogy az élethez és testi épséghez, illetve a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozzon.

V. 1. Amint arra az OBH 3595/2008. sz. jelentésemben is rámutattam, a segélyhívások egységes kezelése több országban – évek, esetenként évtizedek óta – magas színvonalon működik, amelynek nyomán tudomásom szerint jelentőse rövidültek a kiérkezési idők, javult a beavatkozásban résztvevő szervezetek együttműködésének és kommunikációjának intenzitása.
A Magyarországon bevezetett EDR rendszer erre gyakorolt hatását, illetve lehetőségeit az AJB 2203/2010 számú, folyamatban lévő vizsgálatomban fogom áttekinteni, az azonban kijelenthető, hogy a rendszer elvileg számos olyan tartalékkal rendelkezne, amelyeket jelenleg nem, vagy csak nagyon csekély mértékben hasznosítanak, azonban a segélyhívások egységes szemléletű kezelése során szükségszerűen alkalmazni lehetne.
A kommunikáció hiánya/hiányossága, valamint a segélyhívások nem egységes kezelése miatt nehezen biztosítható a készenléti feladatellátás hatékonysága, gyorsasága és megfelelő színvonala. Tapasztalataink szerint nem biztosított rendszerszerűen a szervezetek horizontális együttműködése is. Mindezek miatt napi rendszerességgel késedelmesen jutnak riasztással, bevetés-irányítással összefüggő információk az illetékesek kezébe. 
Az ilyen problémák megelőzésére több hatékony megoldás létezhet. Az egyik megoldást az integrált bevetés-irányító rendszerek nyújtotta lehetőségek adják. Egy bejelentéshez, eseményhez – az adott szituáció függvényében – optimalizáltan kapcsolhatóak a szükséges erőforrások, feladatok, helyszínek és prioritások. Ennek azonban előfeltétele a segélyhívások valóban egységes és professzionális kezelése! Ezeknek köszönhetően csökkenthető a szervezetek reakcióideje, több bejelentés kezelhető azonos létszámmal és növelhető a bejelentők biztonságérzete.
A bevetés-irányítási feladatok elvégzéséhez megfelelő információkkal kell rendelkezni a bejelentőről, az eseményről, a helyszínről, a végrehajtandó feladatról, a mozgósítandó szervezetekről, azok készültségéről, elérhetőségéről, valamint pillanatnyi helyzetéről. Ezt – adott bevetési létszám és esetszám felett – kizárólag megfelelően összehangolt információs rendszerekkel lehet hatékonyan megvalósítani.
Egy optimalizált és integráns kommunikációs rendszer segítségével nagy biztonsággal elérhetőek a szükséges, különböző szervezetekhez tartozó beavatkozói csoportok, azok készültségéről azonnali (akár automatikus) információt kaphat a bevetés irányítója, valamint megfelelő pontossággal – további rendszerek alkalmazása nélkül is – meghatározható a helyzetük. Egy integrált ügyeleti rendszer elkerülhetővé teheti a párhuzamos adatbázisok (pl.: térinformatikai rendszerek) létesítését és fenntartását (és ezek költség vonzatait). Ennek eredményeként a rendszerbe beépített szervek tevékenységének támogatására szolgáló információáramlás is hatékonyabbá válhat. 
Mindehhez – egyúttal pedig az alapvető joggal összefüggő visszásságok megelőzéséhez – azonban elengedhetetlen a segélyhívások kezelésének ténylegesen egységes rendszerének kiépítése. Indokolt kiemelni, hogy a segélyhívások ilyen kezelése a (tér)informatikai rendszerek összehangolásán túl jelentős humánerőforrás-igényt is támaszt, mivel speciális szakértelmet (a segélyhívót meg kell nyugtatni, a lehető legrövidebb időn belül a különböző beavatkozó szervek számára szükséges információkat teljes körűen meg kell tőle szerezni, emellett bevetés-irányítási ismeretekkel és idegen nyelvismerettel is rendelkeznie kell a hívást fogadó személyeknek) is kíván. Jelenleg azonban az ilyen szakértelemmel rendelkező személyek száma nem tűnik elegendőnek a 112-es segélyhívó színvonalas működtetéséhez.
2. A problémára adható másik (az előbbi megoldást nem helyettesítő, hanem azt kiegészítő) válasz a beavatkozó szervek – Észak-Amerikában és Nyugat-Európában sem szokatlan – jelentős integrációja. Nem ismeretlenek ugyanis olyan modellek, ahol a mentést, a tűzoltást és a műszaki mentést egyetlen szervezet látja el, amely szükségszerűen hatékonyabb együttműködést eredményez. Egy ilyen szinergiának egyébként olyan kézzelfogható eredményei is lehetnek, hogy a szervezetek diszlokációja jelentősen javul, így a szükséges mentőegységek kiérkezési ideje jelentősen csökken, valamely szerv szempontjából jelenleg meglévő ún. fehér foltok részben el is tűnhetnek, vagy éppen megszűnik az az áldatlan helyzet, hogy az ugyanazon az eseményen segítséget nyújtó személyek között (jövedelmi viszonyaikat, utasíthatóságukat, nyugdíj szolgálati idő számításukat, munkaidő-szervezésüket, stb. tekintve) jelentős, és nehezen indokolható különbség van. További nyilvánvaló előnye lehet egy ilyen integrációnak a kárhelyi együttműködés gördülékenysége, valamint az egyértelmű és áttételmentes bevetési irányítás is. Hangsúlyozandó azonban, hogy egy ilyen integráció feltételei jelenleg ugyancsak nem adottak.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásságok orvoslása, jövőbeni megelőzése, valamint az országosan egységes jogalkalmazás érdekében 
1. az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján felkérem a miniszterelnököt, hogy 
a./ tekintse kiemelt célnak a különböző segélyhívásokat fogadó szervek beavatkozási idejének csökkentését az ország bármely területén;
b./ tekintse át a riasztási rendszert, és ennek eredményéhez képest tegye meg a szükséges intézkedéseket a rendszerben található áttételek csökkentésére, valamint a segélyhívó fél helymeghatározásának tényleges biztosítása érdekében. 
2. az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a Kormánynak, hogy fordítson kiemelt figyelmet az Egységes Segélyhívó Rendszer megteremtéséhez szükséges jogalkotási feladatok elvégzésére.

Budapest, 2010. július 9.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.