Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 756/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Lápossy Attila
dr. Tóth Krisztina
Az eljárás megindítása
A hivatalomhoz érkezett jelzések alapján értesültem arról, hogy Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzatának rendelete alapján szabálysértési bírsággal sújthatóak azok a személyek, akik a város területén „kukáznak”, azaz a hulladékgyűjtőkben és tárolókban ennivalót, visszaváltható üveget, értékesíthető fémhulladékot keresnek és visznek el. A szabálysértési szankcióval éppen azokat a kilátástalan anyagi helyzetben lévő, minimális jövedelemmel rendelkező személyeket szankcionálja az önkormányzat, akik guberálásra kényszerülnek, és akik ezen cselekményükkel egyébként mások jogait nem sértik, kárt nem okoznak.
Tekintettel arra, hogy a rendeleti szabályozás, valamint annak alkalmazása kapcsán az emberi méltósághoz való joggal, az abból levezethető önrendelkezési joggal, valamint a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével összefüggő visszásság gyanúja merült fel, az ügyben az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (2) bekezdésében biztosított hatásköröm alapján hivatalból vizsgálatot indítottam. A vizsgálat során áttekintettem a vonatkozó önkormányzati szabályozást, az Obtv. 18. § (2) és (4) bekezdései alapján tájékoztatást kértem Kaposvár Megyei Jogú Város címzetes főjegyzőjétől, valamint az ilyen jellegű szabálysértés elkövetése miatt indult eljárások során hozott határozatok másolatának megküldését kértem a szabálysértési hatóságtól.

A megállapított tényállás
I. Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzatának szabálysértésekről szóló 33/2005. (VI. 27.) önkormányzati rendelete (a továbbiakban: R.) a „hulladékgyűjtő edényzettel kapcsolatos szabálysértések” cím alatti, a 14. § (2) bekezdésben úgy rendelkezik, hogy „aki a közterületre kihelyezett gyűjtőedényzetből szemetet önt ki, vesz ki vagy abban guberál, szabálysértést követ el és harmincezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható”.
Kaposvár Megyei Jogú Város címzetes főjegyzőjéhez (a továbbiakban: jegyző) intézett megkeresésemben tájékoztatást kértem a fenti rendeleti szabályozással kapcsolatos álláspontjáról, valamint a következő kérdésekről: 
– Melyek voltak azok a megfontolások, indokok, jogi érvek, amelyek nyomán 2005-ben az önkormányzat képviselő-testülete a R. 14. § (2) bekezdésében meghatározott szankció bevezetése mellett döntött?
– Hány esetben indult eljárás a R. 14. § (2) bekezdésében megállapított, a hulladékgyűjtő edényzettel kapcsolatos szabálysértés miatt 2005. július 1. és 2009. december 1. között, ezek az eljárások jellemzően milyen eredménnyel zárultak, milyen jogkövetkezmények alkalmazására került sor?
– Álláspontja szerint a R. 14. § (2) bekezdésében meghatározott szabálysértési tényállás megalkotásával az önkormányzat nem lépte-e túl a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény 1. § (1) bekezdésében, valamint a 16. § (2) bekezdésében kapott felhatalmazást?
– Nem tartja-e aggályosnak az emberi méltósághoz való alkotmányos joggal összefüggésben azt, hogy a R. 14. § (2) bekezdése olyan magatartást rendel büntetni, amely mások alkotmányos jogait nem sérti vagy veszélyezteti, kárt, jogsérelmet senki számára nem okoz? 
A jegyző válaszában arról tájékoztatott, hogy a kaposvári önkormányzat 1992 óta szankcionálja a guberálást, amely szankciót jelenleg változatlan tartalommal a 2005. június 27-én elfogadott R. 14. §-a tartalmazza. Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzatának a köztisztaság fenntartásáról, a települési szilárd hulladék kezeléséről, a hulladékok szelektív gyűjtéséről és ártalommentes elhelyezéséről szóló 54/2001. (XII. 6.) számú rendeletének (a továbbiakban: R2.) 21. § (8) bekezdése szerint a közterületre kihelyezett gyűjtőedényzetből szemetet kiönteni, kivenni, abban guberálni tilos. Az önkormányzat ezen kötelezettség megszegése esetére vezetette be a R. 14. § (2) bekezdésében leírt tényállást és szankciót.
A kapott tájékoztatás szerint az önkormányzat képviselő-testülete a szankció bevezetése mellett környezetvédelmi és közegészségügyi indokok alapján döntött. A kihelyezett hulladékgyűjtőkben guberálók kiszórják onnan a szemetet, ezzel beszennyezik a környezetet, a szétszórt hulladék összetakarítása azonban a gyűjtőedényzet használójának kötelessége. A jegyző tájékoztatása szerint továbbá a lakótelepeken több lakóház részére kihelyezett hulladékgyűjtőkben történő guberálás higiéniai szempontból is kétséges mind a guberáló, mind a környezete számára, illetve közegészségügyi érdekeket is veszélyeztet a tevékenység. Mindemellett a szeméttároló edényzet köz-, illetve magántulajdonban van, a tulajdon és a környezet védelme érdekében pedig az érintett helyi polgárok tömegesen fordultak az önkormányzathoz intézkedést várva. 
A hulladékgyűjtő edényzettel kapcsolatos szabálysértési eljárás szinte minden esetben rendőrségi feljelentés alapján indul. A jegyző levelében kiemelte, hogy 2005. július 1. és 2009. december 1. között 926 ezzel kapcsolatos feljelentés érkezett a szabálysértési hatósághoz. Ezen eljárások egy részében figyelmeztetés intézkedés alkalmazására vagy pénzbírság kiszabására került sor, a többi esetben az eljárást megszüntették. A megszüntetés alapvető oka az volt, hogy olyan hajléktalan személyek ellen tett feljelentés alapján folytatott eljárást a szabálysértési hatóság, akiknek lakó- vagy tartózkodási helye az eljárás során nem vált ismertté, és az eljárás folytatásától sem volt eredmény várható. A jegyző tájékoztatott továbbá arról, hogy a szabálysértési hatóság eljárása során, a pénzbírság kiszabásakor figyelembe veszi azt a tényt, hogy a guberálók többség nehéz anyagi helyzetben élő, minimális jövedelemmel rendelkező személy. A figyelmeztetés intézkedés alkalmazására pedig éppen az eljárás alá vont személy anyagi helyzete és a jogellenes cselekmény súlyának csekély volta elsődleges indok. 
A jegyző álláspontja szerint a R. 14. § (2) bekezdésében meghatározott hulladékgyűjtő edényzettel kapcsolatos szabálysértés megalkotásával az önkormányzat nem lépte túl a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvényben kapott felhatalmazást, tekintettel arra, hogy a szabályozással és szankcionálással védik a környezetet a környezetszennyezéstől, az állampolgárok és mindazok egészségét, akik a konténereket rendeltetésszerűen használják, illetve azok egészségét, akik a mások tulajdonát képező szemétgyűjtő edényzetben guberálnak. A jegyző véleménye szerint nem lenne helyes azt támogatni, hogy a mások által összegyűjtött szemétben szabadon keresgélni, válogatni lehet, azért sem, mert ezzel az állampolgárok olyan jogai is sérülhetnek, mint a magántitok vagy a levéltitok. 
A jegyző a fentiek alapján nem tartotta aggályosnak a guberálás szankcionálását, mivel véleménye szerint ez a magatartás sérti az adott lakóközösség, valamint a köztisztaság és egészségvédelem terén felelős önkormányzat, közösség érdekét. A rászorultaknak a szociális ellátórendszer keretén belül kell segítséget nyújtani, és nem a mások tulajdonában lévő szemetesben történő köztisztaságot és közegészségügyet sértő magatartást legalizálni.
A vizsgálat során megkerestem az önkormányzat szabálysértési irodáját, és – a jelentős mennyiségű szabálysértési határozatra tekintettel – csak egy véletlenszerűen kiválasztott hónapban, 2009 szeptemberében indult eljárások alapján született határozatok másolatának megküldését kértem. A rendelkezésemre bocsátott iratok szerint 2009. szeptember hónapban 16 szabálysértési eljárás indult a R. 14. § (2) bekezdése szerinti szabálysértés elkövetése miatt. A megküldött határozatok alátámasztották a jegyző válaszlevelében leírtakat, nevezetesen, hogy a feljelentések nyomán indult ügyek túlnyomó többségében – 2009 szeptemberében indult eljárások esetén 11 esetben – szankció alkalmazására nem került sor, az eljárást megszüntették. Az eljárás alá vont személyek tartózkodási helyét ugyanis nem tudták megállapítani – jellemzően csak településszintű lakcímkártyával rendelkeztek, és a városi hajléktalanszállón sem voltak fellelhetőek –, illetve az eljárás további folytatásától sem vártak eredményt, egy esetben pedig azért szüntették meg az eljárást, mert nem volt megállapítható szabálysértés elkövetése.
A vizsgált időszakban a fennmaradó 5 esetben pénzbírságot szabott ki az eljáró szabálysértési hatóság, jellemzően tízezer forint összegben. Az eljárások minden esetben tettenérés és rendőrségi feljelentés alapján indultak, a szabálysértés tényét az érintettek általában elismerték, illetve tudomásul vették azt, hogy ellenük szabálysértési eljárás indul. A határozatok indokolásában rögzítettek szerint a tetten ért személyek a kihelyezett szeméttároló konténerekben guberáltak, egy esetben fordult elő, hogy az eljárás alá vont személy oly módon guberált, hogy a hulladékot kiszórta a szeméttároló mellé, ellene azonban az egyes szabálysértésekről szóló 218/1999. (XII. 28.) Korm. rendelet 7. § (1) bekezdés a) pontjába ütköző köztisztasági szabálysértés miatt indult eljárás. A bírság összegének megállapításakor a hatóság minden esetben figyelembe vette azt, hogy a megelőző két évben indult-e hasonló jellegű szabálysértés miatt eljárás az érintettel szemben, a határozatok minden esetben tartalmazták a jogorvoslati lehetőségre való figyelemfelhívást, a pénzbírság átváltoztatása esetére megállapított közérdekű munka, illetve elzárás tartamát.
II. Az országgyűlési biztosok tevékenységük kezdete óta kiemelt figyelmet fordítanak a rászorulók, a kiszolgáltatott helyzetű és gyenge érdekérvényesítő képességgel rendelkező személyek alkotmányos alapjogainak védelmére. A jegyző tájékoztatásából kitűnik, hogy a Kaposváron guberálók többsége a társadalom perifériáján élő, nehéz anyagi helyzetben lévő, minimális jövedelemmel rendelkező vagy hajléktalan személy.
Az elmúlt években a hivatalomhoz érkező szociális tárgyú panaszok azt tükrözik, hogy hazánkban egyre szélesebb a rászorultak köre, növekszik azok száma is, akiknek a létfenntartása sem biztosított. A hivatalomhoz érkező beadványok hangvétele alapján egyre inkább érzékelhető a társadalom szegényebb rétegeinek kétségbeesése életszínvonaluk romlása miatt. A panaszosok kilátástalan élethelyzetükről, a munkalehetőségek hiányáról, kifizethetetlen lakásfenntartási költségeikről, megromlott egészségi állapotukról vagy megoldhatatlan lakáshelyzetükről számolnak be. Sokan utolsó lehetőségként fordulnak az ombudsmanhoz.1
Az elszegényedés kérdésköréhez szorosan kapcsolódva, a legkiszolgáltatottabb helyzetben lévő személyek, a hajléktalanok jogai védelmének elősegítése érdekében a 2008. évben külön alapjogi projektet indítottam, amelynek célja a hajléktalansággal összefüggő problémák fókuszba helyezése a megelőzés és kiútkeresés érdekében.
Az OBH 2641/2006. számú jelentésemben megállapítottam, hogy az emberi méltósághoz való joggal, valamint a szociális biztonsághoz való joggal összefüggő visszásság közvetlen veszélyét hordozza magában több budapesti kerületi önkormányzat azon intézkedése, amellyel a köztéri padokra közbülső karfákat szereltek fel annak érdekében, hogy onnan a hajléktalanokat távol tartsák. Az érintett önkormányzatok az intézkedés indoklása során hivatkoztak arra, hogy az ott élőket, illetve a városképet zavarja a hajléktalanok jelenléte, az ott élők kérése alapján, illetve a közterület rendjének, tisztáságának, biztonságának védelme érdekében szükséges a hajléktalanok ily módón való távoltartása. A jelentés megállapítása szerint megengedhetetlen, egyúttal az emberi méltósághoz való joggal összefüggő visszásság veszélyét hordozó minden olyan adminisztratív megoldás, vagy arra irányuló javaslat, amely a szükséges intézkedéseket a hajléktalanok közterületi jelenlétének „városképi kérdésre” adott válaszként próbálja megfogalmazni.
Az OBH 2347/2007. számú ügyben készült jelentésemben hangsúlyoztam, hogy minden hajléktalansággal kapcsolatos kérdésben, eljárásban, megoldási javaslatban kiemelt figyelemmel kell lenni arra, hogy az emberi méltósághoz való jog mindenkit megillet, úgy a hajléktalan embert, mint a társadalom bármely más tagját. Az emberi méltósághoz való jog védelme különösen akkor kiemelt fontosságú, ha olyan emberekkel kapcsolatban merül fel az önkényes jogkorlátozás vagy jogsértés veszélye, akiknek az érdekérvényesítési képessége eleve rendkívül alacsony. Nem lehet senkivel szemben szigorúbban eljárni, nem lehet senkit egy területről, városrészről kitiltani pusztán azért, mert hajléktalan. Önmagában a hajléktalan lét ténye nem alapozhat meg olyan feltevést, hogy az érintett fertőző beteg, illetve egyéb potenciális veszélyforrást jelent, és főként nem alapozhat meg egy esetlegesen erre vagy ehhez hasonló feltételezésre épülő rendőrségi, hatósági intézkedést, jogkorlátozást.
A jelentés ugyanakkor azt is megállapította, hogy a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, mások jogainak védelme indokolja azt, hogy valamennyi jogsértő magatartással szemben az állam hatékony védelmet biztosítson a jogkövető állampolgárok számára. Ahogyan a hajléktalan lét nem lehet stigma, amely alapján előzetes vagy szigorúbb hatósági fellépésre kerülhetne sor, úgy természetesen kibúvót, felmentési okot sem jelenthet. A bűncselekményt vagy szabálysértést elkövető személyekkel szemben a hatóságoknak következetesen fel kell lépni, a probléma ugyanakkor nem azzal oldható meg, hogy a hajléktalanokat kirekesztik utcákról, városrészekről.
Közel tizenkét évvel ezelőtt, 1998-ban az állampolgári jogok országgyűlési biztosának eljárása során, és éppen Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzatának szabályozásával kapcsolatban már felmerült a kérdés, hogy a „kukázás”, a guberálás szabálysértéssé nyilvánítása és szankcionálása okozhat-e alapvető joggal összefüggő visszásságot2. A biztos a rendőri intézkedés jogszerűségét vizsgálta, és egyébként a guberálás kérdésével kapcsolatban érdemi alapjogi, alkotmányossági vizsgálat, elemzés lefolytatása nélkül azt állapította meg, hogy „a guberálás szabálysértéssé nyilvánítása alkotmányos jogot nem sért, a közterületek és a magánterületek tisztántartásának biztosításával a társadalom közegészségügyi védelmét segíti elő”. Álláspontom szerint az azóta eltelt idő, a jogszabályi környezet változása, a társadalom érzékenysége következtében az akkori álláspont felülvizsgálatot és átértékelést igényel.

Az érintett alkotmányos jogok
– A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.)
– Az emberi méltósághoz való jog és az abból levezethető önrendelkezési jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.)

Alkalmazott jogszabályok
1. A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.) 
2. A szabálysértésekről szóló 1999. évi LXXIX. törvény (a továbbiakban: Szabs. tv.)
3. Az egyes szabálysértésekről szóló 218/1999. (XII. 28.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Szabs. r.)
4. Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzatának 33/2004. (VI. 27.) sz. önkormányzati rendelete a szabálysértésekről (a továbbiakban: R.)

Megállapításaim
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét az Obtv. határozza meg. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A vizsgálattal érintett Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzatának jegyzője, mint szabálysértési hatóság az Obtv. 29. § (1) bekezdés a) pontja alapján hatóságnak tekintendő, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. 
A hivatalbóli ombudsmani vizsgálat megindításának indokával összefüggésben lényeges kiemelni, hogy a szabálysértési hatóság jogalkalmazói tevékenységének átfogó, hivatalból lefolytatott ombudsmani vizsgálata különösen akkor lehet indokolt, ha az eljárással összefüggő egyes alapjogi aggályok panasz útján közvetlenül nem vagy csak kivételesen kerülhetnek az országgyűlési biztos látókörébe. Különös tekintettel akkor, ha az eljárással érintett személyek mélyszegénységben, kilátástalan körülmények között élők, akik – még formális jogorvoslati lehetőség megléte esetén is – valós szociális helyzetüknél fogva panaszkodásra nem vagy csak korlátozottan képesek, ennél fogva mindennemű állami autoritással szemben fokozottan kiszolgáltatottak.3

II. Az ügy érdeme tekintetében
1. Az országgyűlési biztos – amint erre már számos jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa vizsgálatai során következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjogok korlátozásának alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.4
A preventív jogvédelemre is hangsúlyt helyező ombudsmani gyakorlat5 alapján az állampolgári jogok biztosa mandátuma keretei között marad abban az esetben, amikor az alapjogi aspektusú vizsgálathoz nélkülözhetetlen módon, hivatalbóli eljárás keretében – a konkrét alapjogsérelmek és ezen alapuló panaszok megelőzése érdekében – a jogalkalmazói tevékenység vizsgálatával szoros összefüggésben – áttekinti a releváns jogi szabályozás egyes elemeit (pl. jogalap), feltérképezi és jelzi a jogalkotó vagy az Alkotmánybíróság irányába a normaszöveggel kapcsolatos alkotmányossági aggályokat. Az ombudsman-intézmény egyik jellegadó sajátossága ugyanis az, hogy az országgyűlési biztosnak – az Obtv. keretei között – relatív szabadsága van saját feladata, hatásköre (így a hatásköri határok) értelmezésére, a legalapvetőbb jogállami alkotmányos érték, az emberi jogok védelmének érdekében.
A Szabs. tv. VIII. fejezete szabályozza a szabálysértési hatóság eljárását. A rendelkezésemre álló határozatok alapján az állapítható meg, hogy a szabálysértési hatóság eljárása megfelelt a jogszabályi előírásoknak. A hatóság által lefolytatott eljárások az önkormányzati rendeletben szabályozott szabálysértés (R. 14. § (2) bekezdés) elkövetése miatt indultak, amely a szabálysértés elkövetőjével szemben harmincezer forintig terjedő pénzbírság kiszabását teszi lehetővé. A Szabs. tv. értelmében a pénzbírságot meg nem fizetése esetén, ha adók módjára nem hajtható be, közérdekű munkára vagy elzárásra kell átváltoztatni. A hatóság a tényállás tisztázása után az eljárás megindítását követő harminc napon belül, az előírt ügyintézési határidőt betartva hozta meg az indokolást, a jogorvoslati lehetőségre való utalást és az egyéb tartalmi elemeket magába foglaló érdemi határozatait. 
A szabálysértési eljárásokra vonatkozó átfogó jegyzői tájékoztatás és az egyes ügyekben született döntések áttanulmányozása – azaz a szabálysértési hatóság jogalkalmazási tevékenységének vizsgálata – alapján azonban szükségessé vált az eljárások jogalapját adó szabályozás áttekintése is.
Vizsgálatom ennek megfelelően a szabálysértési hatóság konkrét eljárásainak vizsgálatán túl kiterjedt arra, hogy a „guberálás” szabálysértéssé nyilvánítása és szankcionálása folytán kialakult jogi helyzet összeegyeztethető-e a jogbiztonság követelményével, az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében és az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdésében foglalt formai alkotmányossági szabályokkal, valamint megállapítható-e az emberi méltósághoz való joggal, illetve az önrendelkezési joggal összefüggő visszásság.
2. A kialakult jogi helyzettel kapcsolatban áttekintettem az önkormányzat rendeletalkotási hatáskörével összefüggő, az önkormányzatok által történő szabálysértéssé nyilvánítás jogkörét, annak esetleges alkotmányos korlátait értelmező alkotmánybírósági döntéseket, megállapításokat. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel megállapította, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára6. Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből adódó alapvető követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket7.
Az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdése szerint a helyi önkormányzat képviselő-testülete feladatkörében rendeletet alkothat, amely nem lehet ellentétes a magasabb szintű jogszabállyal. Az Ötv. a helyi önkormányzatok rendeletalkotási jogkörével kapcsolatosan annyit rögzít, hogy a helyi önkormányzat – a törvény keretei között – önállóan szabályozhatja, illetőleg egyedi ügyekben szabadon igazgathatja a feladat- és hatáskörébe tartozó helyi közügyeket, emellett törvény a helyi önkormányzatnak kötelező feladat- és hatáskört is megállapíthat8. Az Ötv. 16. § (1) bekezdése szerint a képviselő-testület a törvény által nem szabályozott helyi társadalmi viszonyok rendezésére, továbbá törvény felhatalmazása alapján annak végrehajtására önkormányzati rendeletet alkot. A 17/1998. (V. 13.) AB határozatában az Alkotmánybíróság megállapította, hogy önmagában véve az, hogy a társadalmi viszonyok meghatározott körét országos érvényű jogszabály a szabályozási körébe vonta, nem akadálya az önkormányzati rendeletalkotásnak. Ha helyi közügyről van szó, az önkormányzati testület közvetlenül az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdésében biztosított jogkörében – külön törvényi felhatalmazás hiányában is – jogosult az országos szintű szabályozással nem ellentétes, ahhoz képest kiegészítő jellegű helyi jogalkotásra.
Az Alkotmánybíróság 1997-ben a szabálysértésekre vonatkozó szabályozás alkotmányossági vizsgálata tárgyában hozott határozatban úgy foglalt állást, hogy a szabálysértés a közigazgatás-ellenes magatartások, illetőleg az emberi együttélés szabályait sértő magatartás, az ún. kriminális cselekmények szankcionálására hivatott jogintézmény.9 A Szabs. tv. preambuluma szerint a törvény célja, hogy gyors és eredményes fellépést biztosítson azokkal a jogsértő magatartásokkal szemben, melyek a bűncselekményekhez képest enyhébb fokban sértik vagy veszélyeztetik a társadalom általánosan elfogadott együttélési normáit, akadályozzák vagy zavarják a közigazgatás működését, illetve meghatározott tevékenység vagy foglalkozás gyakorlására vonatkozó jogszabályokba ütköznek.
A Szabs. tv. 1. § (1) bekezdése szerint önkormányzati rendelet is nyilváníthat jogellenes cselekményt szabálysértéssé. A 1. § (2) bekezdése szerint az önkormányzati rendelet harmincezer forintban állapíthatja meg a pénzbírság legmagasabb összegét. Az Alkotmánybíróság a 77/2009. (VII. 10.) AB határozatban megsemmisítette Szombathely Megyei Jogú Város Önkormányzata Közgyűlésének a falfirkák elleni védelemről szóló rendeletét. A testület döntésében arra hivatkozott, hogy a helyi önkormányzat a Szabs. tv. felhatalmazása alapján állapíthat meg szabálysértési tényállást. A törvény 16. § (2) bekezdése azt is meghatározza, hogy az önkormányzati rendeletben megállapított pénzbírság legmagasabb összege harmincezer forint. Így, ha a helyi önkormányzat a rendeletében foglalt kötelezettségek megszegését szabálysértésnek minősíti, csak az Sztv.-ben meghatározott összegű pénzbírságot állapíthatja meg. Az Alkotmánybíróság 1991 óta következetes gyakorlata szerint, ha valamely magatartást az országos szintű jogszabályok kifejezetten megengednek, akkor azt a képviselő-testület nem tilthatja meg az illetékességi területére kiterjedő érvénnyel.10
Az Alkotmánybíróság a 123/2009. (XII. 17.) AB határozatban rögzítette, hogy a Szabs. tv. 1. § (1) bekezdése szerinti felhatalmazás nem korlátlan, alapvető követelmény, hogy az önkormányzati rendeletekben meghatározott szabálysértési rendelkezéseknek összhangban kell állniuk a Szabs. tv. és a Szabs. r. rendelkezéseivel. Az összhang megteremtése érdekében a Szabs. tv. 169. § (2) bekezdése alapján az önkormányzatok 2000. március 1-jéig voltak kötelesek felülvizsgálni az önkormányzati rendeletekben meghatározott szabálysértési rendelkezéseket, és azokat, amelyek a törvény, illetve a kormányrendelet rendelkezéseivel nincsenek összhangban, vagy csak megismétlik a magasabb szintű jogszabályokban meghatározott szabálysértési tényállást, hatályon kívül kellett helyezniük.
Nem hagyható figyelmen kívül az sem, hogy az Alkotmánybíróság a 1288/B/1996. AB határozatában kimondta, hogy a helyi életviszonyok szabályozására a helyi önkormányzatnak szabálysértési tényállás megállapítására is kiterjedő hatásköre van. Az Alkotmánybíróság szerint a vizsgált önkormányzati rendeletben meghatározott adott szabálysértési tényállások – köztük a „guberálás tilalma” megszegésének szankcionálása – nem ellentétes magasabb szintű jogszabállyal, nem ismétli annak tartalmát. A szemétszállítási és ártalmatlanítási helyi szabályok végrehajtásának elősegítését célzó, ezek biztosítására szabálysértési tényállásokat megállapító és az előírások megsértőivel szemben szankciót is kilátásba helyező rendeleti előírásokat az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdése szempontjából így nem találta alkotmányellenesnek. Álláspontom szerint ugyanakkor az ismertetett alkotmánybírósági megállapítás csupán szűkíti, nem zárja ki a R. 14. § (2) bekezdésének alapjogi szempontú vizsgálatát.
A rendeletek formai alkotmányosságával összefüggésben külön is ki kell emelni, hogy az Alkotmány 8. § (2) bekezdése alapján a Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja. Az irányadó alkotmánybírósági gyakorlat11 szerint ugyanis rendeleti szintű szabályozás valamely alapvető joggal kapcsolatban eleve csak „közvetett és távoli összefüggés” esetén lehetséges (pl. felhatalmazás alapján alkotott technikai jellegű részletszabályok), de alapjogot rendeletben korlátozni nem lehet. Az önkormányzat megfelelő, kifejezett törvényi alap és felhatalmazás esetén (származékos jogalkotói hatáskörben) és szigorúan a kapott felhatalmazás keretei között maradva írhat elő szankciókat a saját illetékességi területén tartózkodókra nézve.12
3. Az Alkotmány 54. § (1) bekezdése alapján a Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. Az emberi méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.13
Az alkotmánybírósági gyakorlat kiemeli, hogy az emberi méltósághoz való jog az ún. általános személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinthető. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható. A modern alkotmányokban, illetve alkotmánybírósági gyakorlatban „a személyiség szabad kibontakozásához való jog”, „az önrendelkezés szabadságához való jog”, „általános cselekvési szabadság”, továbbá „a magánszférához való jog” elnevezésekkel szerepel. Az általános személyiségi jognak fontos elemét képezi az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog, amely – mint az összes ún. különös személyiségi jog – elsősorban az egyén autonómiáját, döntési és cselekvési szabadságát védi. Az Alkotmánybíróság felfogásában a személyi szabadság az egyén olyan autonómiáját jelenti, amely feltételezi a teljes akarati és cselekvési szabadságot a jog keretei között. A személyi szabadság joga mindenkivel szemben érvényesülő jog, amely minden embert megillet, ugyanakkor nem részesül abszolút védelemben, mivel törvényben meghatározott esetekben korlátozható.14
Az alapvető jogok korlátozásának alkotmányosságát az alkotmánybírósági és – ennek nyomán – az ombudsmani gyakorlat is az ún. szükségességi-arányossági teszt alkalmazásával ítéli meg. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint15 az állam (ide értve az önkormányzatot is) akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog vagy szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy valamely alkotmányos érték érvényesülése vagy védelme érdekében történik, hanem a korlátozásnak meg kell felelnie az arányosság követelményének, az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyenek egymással. A jogalkotó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. A vonatkozó alkotmánybírósági gyakorlat alapján valamely elvont, nem konkretizálható közérdekre, annak nevesített verzióira, a közerkölcsre, a közrendre, vagy éppen a közbiztonság hatékonyságának növelésére való hivatkozás – amely könnyen visszaélésekre vezethet – önmagában nem elegendő indok mások alapvető alkotmányos jogainak korlátozására.16
4. A szabálysértésekről szóló önkormányzati rendelet számos rendelkezést tartalmaz a közterületek tisztaságának védelme érdekében, kiemelhető a R. 7. § (3) bekezdés, amely alapján, aki a közterületet beszennyezi, ott hulladékot dob el, szabálysértést követ el és harmincezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható. A R. 7. § (4) bekezdése azt rögzíti, hogy aki a közterületeken elhelyezett berendezési és felszerelési tárgyakat, a fákat és egyéb növényzetet megrongálja, beszennyezi, szabálysértést követ el és harmincezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható, a R. 7. § (6) bekezdése szerint pedig, aki közterületen gépjárművet mos, szabálysértést követ el és harmincezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható A R. 14. § (1) alapján, aki a gyűjtőedényzetet a közterületre a gyűjtést megelőző napon 18.00 óra előtt kihelyezi vagy azt a gyűjtés napján a közterületről nem viszi be szabálysértést követ el, harmincezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható. A 14. § (2) bekezdése szerint, aki a közterületre kihelyezett gyűjtőedényzetből szemetet önt ki, vesz ki vagy abban guberál, szabálysértést követ el és harmincezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.
5. A fenti alkotmánybírósági értelmezés és a vonatkozó törvényi rendelkezések alapján leszögezhető, hogy az önkormányzatok szabálysértési tényállások megalkotására vonatkozó jogalkotási jogköre a Szabs. tv. általános jellegű felhatalmazása [1. § (1) bekezdés] mellett sem tekinthető korlátlannak: jól behatárolt alkotmányos korlátai vannak. Alapvető követelmény, hogy a megalkotott tényállás az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdésére figyelemmel nem lehet ellentétes magasabb szintű jogszabállyal, valamint nem ismételheti meg a magasabb szintű jogszabályokban meghatározott szabálysértési tényállást sem. 
A fentiekkel összefüggésben megjegyzem, hogy az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdésével, valamint a Szabs. tv. 169. § (2) bekezdésével összefüggésben a R. 7. § (3) bekezdésében meghatározott tényállás alkotmányos aggályokat is felvethet. Az egész ország területére kiterjedő hatállyal a Szabs. r. 7. §-a alapján köztisztasági szabálysértés elkövetése miatt ötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható az, aki a közterületen, a közforgalom céljait szolgáló épületben, illetőleg közforgalmú közlekedési eszközön szemetel, ezeket beszennyezi. Következésképp indokolttá válhat a szabályozás tartalmának átgondolása a magasabb szintű jogszabályokkal való összhang megteremtése és az azokban foglalt szabálysértési tényállások megismétlésének elkerülése érdekében. Ezzel összefüggésben megjegyzem, hogy annak sem látom legitim alkotmányos okát, hogy a kaposvári önkormányzat a R. 14. § (1) bekezdésében szabálysértésként szankcionálja azt, hogy ha valaki a gyűjtőedényzetet a közterületre a gyűjtést megelőző napon 18.00 óra előtt kihelyezi, avagy azt a gyűjtés napján a közterületről nem viszi be.
A szabálysértési tényállások, szankciók megalkotására, és alkalmazására nézve közel sem csak az Alkotmány 44/A. § (2) bekezdése állít korlátokat az önkormányzatok számára. Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése szerint alapvető jogokat csak törvényben lehet korlátozni, a törvényi jogalapot és felhatalmazást pedig a Szabs. r. 1. § (1) és (2) bekezdése tartalmazza. A guberálást egyetlen hatályos törvény vagy kormányrendelet sem nyilvánítja szabálysértésnek, így önkormányzati rendeletben történő szankcionálása – mivel az magasabb szintű jogszabály tételes rendelkezésébe nem ütközik, azt nem ismétli – az általános felhatalmazásra figyelemmel, önmagában formai szempontból álláspontom szerint nem tekinthető alkotmányosan aggályosnak, ugyanakkor szükséges a R. 14. § (2) bekezdésében foglaltakat tartalmi alkotmányossági szempontból is megvizsgálni.
Alapvetés, hogy egy demokratikus, az alapjogok gyakorlását tiszteletben tartó jogállamban, így a Magyar Köztársaságban is, az általános cselekvési lehetőség, szabadság a főszabály, azaz – jogi értelemben – mindent szabad, amit jogszabály nem tilt (kivétel). Jogszabály azonban nem tilthat bármilyen magatartást, a szankcionáláshoz minden esetben érdemi jogi igazolásra van szükség: csak mások alapvető jogát, szabadságát vagy valamely jól körülhatárolható alkotmányos értéket sértő tevékenységet vagy mulasztást üldözhet a jog. Másként fogalmazva: valamely magatartás jogellenessé nyilvánítása és büntetése értelemszerűen korlátozza a személyek – egyébként korlátozható – önrendelkezési és cselekvési szabadságát, következésképp alkalmazása alkotmányos igazolásra szorul: a korlátozásnak kell, hogy legyen legitim célja, mások alapjogát vagy valamely alkotmányos értéket védje, az állam alapjogvédelmi kötelezettségét szolgálja. A közterületen, a nyilvánosság szférájában az állami korlátozások jelentősebbek lehetnek, mint a magánszféra esetében, de ezek a „közterületi korlátozások” sem lehetnek önkényesek. Az ún. preventív vagy megelőző jellegű, típusú jogkorlátozásoknak álláspontom szerint pedig csak mások alapvető joga vagy valamely alkotmányos érték közvetlen veszélyeztetettsége esetén lehet helye, ha a jogsérelem azonnal bekövetkezésének valószínűsége igazoltan nagyon magas. 
Megvizsgáltam, hogy a jegyző jogi indokolása alapján a R. 14. § (2) bekezdésében meghatározott tényállás (szemét kivétele vagy guberálás a szemetesben) szabálysértéssé nyilvánításának van-e elfogadható, alkotmányosan igazolható legitim célja. Álláspontom szerint bizonyosan nem sorolható a legitim korlátozási célok körébe a városkép védelme, a helyi lakosok közérzete, a zavarástól való védelmük: ilyen eleve parttalan, teljes mértékben szubjektív indokokra alapozott korlátozások mellett a közterületen zajló tevékenységek túlnyomó többsége szankcionálhatóvá válna.
Nem igazolható álláspontom szerint az sem, hogy a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való alapvető jog [Alkotmány 70/D. § (1)-(2) bekezdés], vagy ezzel összefüggésben a közegészség, mint alkotmányos érték védelmében volna szükséges a guberálás szankcionálása. Nyilvánvaló, hogy a guberálás, a szemétgyűjtés nem azonosítható, nem mosható egybe a szemeteléssel, a közterület szennyezésével (köztisztasági szabálysértéssel), utóbbit az egészséghez, valamint az egészséges környezethez való jog [Alkotmány 18. §, 70D. § (2) bekezdés] védelme érdekében önálló tényállásként nem csupán az idézett önkormányzati rendelet (7. §), hanem a Szabs. r. rendelkezései (7. §) is büntetni rendelik. Ha valaki közterületen szemetel, akkor azért önmagában felelősségre vonható, függetlenül attól, hogy az abban nyilvánul meg, hogy kiönti, kiborítja a szemetesben elhelyezett hulladékot vagy egyszerűen eldob egy üdítős flakont, vagy cigarettacsikket.
A kapott tájékoztatásban található utalás szerint a guberálás szankcionálása esetlegesen indoka lehet a magántulajdon illetve köztulajdon védelme, a más tulajdonában lévő hulladékgyűjtő kuka és a benne található tárgyak nem a guberáló tulajdonát képezik. Ezzel összefüggésben utalni kívánok arra az elvi jelentőségűként még 1996-ban közzétett bírósági döntésben17 kifejtett jogi álláspontra, amely szerint „a szemétbe általában olyan tárgyak kerülnek, amelyek tulajdonjogáról a dolgokkal rendelkező személy lemondott. Ilyen esetben ezek elhagyott jószágnak (res derelicta) minősülnek. E tárgyakat bárki jogellenesség nélkül birtokba, tulajdonba veheti, függetlenül attól, hogy a szemét (tároló) hol van elhelyezve (az üzem, lakóház területén belül, avagy azon kívül)”. 
A szemétbe dobott tárgy tehát nem képezi senkinek a tulajdonát, mivel arról már lemondtak, guberálás esetén a tulajdonhoz való jog sérelme nem fordulhat elő, mindez nem indokolhatja a korlátozás elrendelését. A fent kifejtett érvelés fényében álláspontom szerint nincs értékelhető alkotmányos összefüggés az állampolgárok magántitkának, vagy levéltitkának védelme, valamint a guberálás szankcionálása között sem. A hatályos Btk. 177-178. §-a18 jelenleg is hathatós védelmet nyújt a magántitok és a levéltitok megsértése esetén: az e vétségeket elkövető guberálók felelősségre vonható. Tekintettel arra, hogy a szabálysértési szankció bevezetésének nincsen alkotmányosan igazolható legitim célja, a vizsgált önkormányzati rendeleti szabályozás [R. 14. § (2) bekezdés] az alapjogsérelem veszélyét hordozza magában.
A jogsérelem súlyát álláspontom szerint tovább fokozza, hogy a guberálás szabálysértése miatt üldözött személyek többsége – akik ugyan nem azonosíthatóak teljes mértékben a hajléktalanokkal – szociálisan rászoruló, kiszolgáltatott helyzetben lévő, perifériára szorult, mélyszegénységben élő, általános társadalmi megvetéstől sújtott emberek. A guberálás, a kukázás célja esetükben maguk és családjuk számára a legalább minimális szintű megélhetés megteremtése, sőt adott esetben az éhezés elleni harc. Messzemenően egyetértek a jegyző azon megállapításával, hogy a rászorultaknak elsődlegesen a szociális ellátórendszer keretén belül kell – megfelelő támogatásokkal – segítséget nyújtani. A releváns kérdés csupán az, hogy mi a teendő akkor, ha erre a szociális ellátórendszer még minimálisan szinten sem képes. Álláspontom szerint az adekvát válasz semmi esetre sem lehet a guberálás, a szemétgyűjtés szabálysértési kriminalizálása, illegalitásba szorítása és üldözése, az eleve megalázott, kiszolgáltatott helyzetben élők további stigmatizálása, jogaik korlátozása. A helyi önkormányzatoknak természetesen nem kell támogatniuk a guberálást, azonban ettől minőségileg eltérő kérdés a tiltás: ahhoz nincs alkotmányos alap, hogy szankcionálják.
A fentieket összegezve megállapítom, hogy Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzatának képviselő-testülete a guberálás szabálysértéssé nyilvánításával [R. 14. § (2) bekezdés] és szankcionálásával érdemi alkotmányos indok nélkül korlátozta az eljárás alá vont, különösen kiszolgáltatott helyzetben lévő személyek alapvető jogait. Az önkormányzati szabályozás megalkotása folytán kialakult jogi helyzet az emberi méltósághoz való joggal és abból levezethető általános cselekvési szabadsággal összefüggő visszásságot okoz, azaz a jogsérelem közvetlen veszélyét jelenti.
Határozott véleményem szerint árnyalja, ugyanakkor korántsem orvosolja az alapjogi szempontból visszás jogi helyzetet az, hogy az eljárás alá vont személyek körülményeit, helyzetét a szabálysértési hatóság a szankció kiszabása során (pénzbírság összege vagy pénzbírság helyett figyelmeztetés alkalmazása) figyelembe veszi. Önmagában az önkényesen megállapított szabálysértési tényállás alkalmazása, az eljárás megindítása és lefolytatása, – a társadalom többsége által akár „csekélynek” minősíthető összegű – pénzbírság alkalmazása már az emberi méltósághoz való joggal, az általános cselekvési szabadsággal összefüggő visszásság veszélyét hordozza magában.
Mindezeken túl meg szeretném jegyezni azt is, hogy a „hézagmentes” rendeleti szabályozásnak köszönhetően az a meglehetősen abszurd helyzet is előfordulhat, hogy valakit azért vonnak eljárás alá, mert a gyűjtőedényzet kihelyezése után veszi észre, hogy olyan tárgyat dobott ki, amire még szüksége van és azt a kitett kukából kívánja kivenni. 

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásság jövőbeni megelőzése érdekében az Obtv. 25. §-a alapján felkérem Kaposvár Megyei Jogú Város Önkormányzata Képviselő-testületét, hogy vizsgálja felül és helyezze hatályon kívül a szabálysértésekről szóló 33/2005. (VI. 27.) sz. önkormányzati rendeletének 14. § (2) bekezdését.
Az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján felkérem a helyi önkormányzatokért felelős minisztert, hogy a rendelkezésére álló eszközökkel segítse elő azt, hogy a jelentés tartalmát megismerhessék mind az államigazgatási hivatalok, mind a települési önkormányzatok.

Budapest, 2010. május 3.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 Lásd: Beszámoló az állampolgári jogok országgyűlési biztosának tevékenységéről 2009.
2 OBH 4414/1996. sz. jelentés.
3 Ennek megfelelően rendelkezik az általam kiadott Ügyrendi Szabályzatáról szóló 2/2007. sz. utasítás 9. § (5) bekezdése: „Az országgyűlési biztos kivételesen vizsgálatot folytat olyan esetekben is, ha a panasz vizsgálatához szükséges eljárási feltételek formálisan hiányoznak, de a beadványt benyújtó személy személyes körülményei, vagy a beadványban jelzett egyéb körülmények tartalmilag a jogorvoslat lehetőségének hiányát valószínűsítik.”
4 Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig közérdekűségi tesztet.
5 Lásd pl. az OBH 2567/2008, OBH 4750/2008, 2405/2009, 1062/2010. sz. ügyben született jelentéseket.
6 Vö. 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.
7 Vö. 56/1991. (XI. 8.) AB határozat, ABH 1991, 454., 456.
8 Ötv. 1. § (3) és (5) bekezdés.
9 Vö. 63/1997. (XII. 11.) AB határozat, ABH 1997, 365, 367-368.
10 Vö. 17/1998. (V. 13.) AB határozat, ABH 1998, 
11 Az alkotmánybírósági tételt először a 64/1991. (XII. 17.) AB határozat rögzítette (ABH 1991, 297., 300.).
12 A felhatalmazás kereteinek túllépésével kapcsolatban lásd a 25/1998. (VI. 11.) AB határozatot.
13 64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 
14 Vö. 8/1990. (IV. 23.) AB határozat, 56/1994. (XI. 10.) AB határozat, 65/2003. (XII. 18.) AB határozat, 96/2008. (VII. 3.) AB határozat.
15 Lásd 56/1994. (XI. 10.) AB határozat, ABH 1994, 312, 313.
16 A tételt absztrakt módon kimondta a 30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167, 171.
17 BH 1996. 629.
18 A Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény.