Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 726/2010. számú ügyben
(Kapcsolódó ügyek: AJB 3688/2009, AJB 1480/2009, AJB 2032/2009, AJB 4605/2009, AJB 4823/2009, AJB 4877/2009, AJB 5451/2009, AJB 5934/2009, AJB 5950/2009, AJB 6002/2009, AJB 6218/2009, AJB 7406/2009, AJB 7465/2009, AJB 7469/2009)

Előadó: dr. Lápossy Attila
dr. Tóth Lívia
A vizsgálat megindulása
2009 januárjától folyamatosan több beadvány érkezett Hivatalomhoz, amelyben a panaszosok – köztük városi és kerületi önkormányzatok alpolgármesterei – a rendőrség közúti közlekedési szabályszegések miatt indult közigazgatási eljárásával kapcsolatban fogalmaztak meg kifogásokat. A panaszosok a közigazgatási eljárás megindításával, a tényállás tisztázásával, a képi bizonyítékok felhasználásával, továbbá az eljárási határidők megtartásával kapcsolatos rendőrségi gyakorlatot sérelmezték. A beadványokban külön is kiemelték, hogy a közigazgatási bírságot kiszabó határozatának keltezése és a postára adás dátuma között jellemzően több hetes, olykor akár egy-két hónapos időtartam telt el.
A panaszokban felvetett problémák alapján a jogállamiság elvével, valamint az abból fakadó jogbiztonság követelményével és a tisztességes eljáráshoz való joggal, továbbá a jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja miatt, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (2) bekezdése alapján hivatalból átfogó vizsgálatot indítottam. A vizsgálat megindításával egyidejűleg, az Obtv. 18. § (2) és (4) bekezdése alapján tájékoztatást kértem az országos rendőrfőkapitánytól.

Érintett alkotmányos jogok
– a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság és alkotmányos büntetőjog követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
– a jogorvoslathoz való jog (Alkotmány 57. § (5) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.);

Alkalmazott jogszabályok
A közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (Kkt.);
A Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (Rtv.);
A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.);
A közúti közlekedés szabályairól szóló 1/1975. (II. 5.) KPM-BM együttes rendelet (KRESZ);
A közigazgatási bírsággal sújtandó közlekedési szabályszegések köréről, az e tevékenységekre vonatkozó rendelkezések megsértése esetén kiszabható bírságok összegéről, felhasználásának rendjéről és az ellenőrzésben történő közreműködés feltételeiről szóló 410/2007. (XII. 29.) Korm. rendelet.

A megállapított tényállás
1. Az AJB 1480/2009. számú ügyben a panaszos – Salgótarján Megyei Jogú Város alpolgármestere – arra hívta fel a figyelmet, hogy a közigazgatási bírságok kiszabásával kapcsolatban a hatóság több esetben is a Kkt. vonatkozó rendelkezését1 figyelmen kívül hagyva, 60 napon túl követelte a bírság összegét az ügyfelektől. Például: szabályszegés időpontja: 2008.09.19., a határozaton szereplő dátum: Miskolc, 2008.10.31., postára adás napja: 2008.12.12., a postai kézbesítés napja: 2008. 12.15.
Sérelmezte továbbá, hogy a határozat a következő tájékoztatást tartalmazza: „Az eljárás megindításáról szóló előzetes értesítést az ügy egyszerű megítélésére és a tényállás előzetes tisztázást nem igénylő, a határozat azonnali meghozatalát lehetővé tevő jellegére tekintettel mellőztem.”
A beadványt tevő álláspontja szerint elfogadhatatlan, hogy a határozat meghozatala után akár 45 nap is eltelik a kézbesítésig, illetve, hogy a hatóság maga számára nem tartja kötelezőnek a jogszabályi rendelkezések maradéktalan betartását.
2. Az AJB 2032/2009. számú ügyben Budapest Főváros Terézváros alpolgármestere hasonló aggályokat fogalmazott meg beadványában. Álláspontja szerint „valószínűsíthető, hogy a Budapesti Rendőr-főkapitányság a közigazgatási bírság kiszabásáról hozott határozataival az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásságot okozott és okoz az ügyfeleknek”. Egy konkrét ügyön keresztül mutatta be a visszás gyakorlatot: az elsőfokú hatóság 2008. november 8-án elkövetett szabályszegés után 2008. november 13-án kelt határozatával hivatalból indított közigazgatási eljárás keretében 30.000 Ft közigazgatási bírság megfizetésére kötelezte az ügyfelet. A hatóság az előzetes értesítést ez esetben is mellőzte, továbbá – a Ket. rendelkezéseivel2 ellentétben – a határozat indoklásában tényállást sem állapított meg.
A beadványt tevő kifogásolta azt is, hogy amennyiben fényképfelvételt készítettek az adott időpontban a gépjárműről, nem küldték meg annak másolatát a határozatuk mellékleteként. Figyelemmel arra, hogy a tényállást sem tisztázták, így elvben akár az is elképzelhető, hogy képi bizonyítékokkal sem rendelkeztek. Amennyiben viszont igen, akkor azt a Rtv. rendelkezéseinek megsértésével tehették és használhatták bizonyítékként a közigazgatási hatósági eljárásban. A panaszos álláspontja szerint VI. kerület Terézváros területén a rendőrség nem tájékoztatja megfelelően a lakosságot tájékoztató táblákkal a térfigyelő kamerák pontos elhelyezkedéséről, a törvénybe ütköző módon elhelyezett és működtetett térfigyelő kamerákkal készített képfelvételek és tárolt adatok bizonyítékként azonban nem használhatóak fel büntető-, szabálysértési vagy más hatósági eljárás során. 
Az Rtv. irányadó rendelkezései szerint, ha a rögzített felvételekre az ott meghatározott célból vagy a megjelölt eljárás lefolytatásához nincs szükség, a rögzítést követő öt munkanap elteltével törölni kell azokat. Az elvileg 2008. november 13-án hozott határozatot a Budapesti Rendőr-főkapitányság 2009. január 8-án postázta. A panaszos a postázás és a határozathozatal között eltelt hosszú időből a határozat vissza-dátumozására következtetett, melynek okaként a fenti jogszabályi rendelkezést feltételezi. A rendőrség ugyanis nemcsak, hogy nem értesítette az ügyfelet az eljárás megindításáról és az adat/képfelvétel készítéséről öt napon belül, de még harminc napon belül sem, ami a rögzített felvétel törlésének végső időpontja. 
A fentiekre tekintettel a panaszos álláspontja szerint a hatóság több garanciális jellegű eljárási szabályt megsértett a közigazgatási bírság kiszabásával összefüggő eljárása során.
3. Az AJB 4605/2009. számú ügyben a beadványozó azzal a panasszal fordult hivatalomhoz, hogy 2008. augusztus 9-én szabályszegést követett el, a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Rendőr-főkapitányság közigazgatási bírság kiszabásáról szóló határozatát 2008. december 24-én kapta kézhez, 2008. október 1-jei dátumozással (a határozathozatal és a kézbesítés között 84 nap telt el). A döntést megfellebbezte, a fellebbezést 2009. január 12-én postázta. A fellebbezést elutasító határozatot 2009. április 28-án kapta kézhez, 2009. március 16-i keltezéssel (43 nap). A panaszos 2009. május 19-én postára adott levelében pótcsekket kért, mely 2009. június 12-én érkezett meg hozzá, 2009. június 11-i dátummal (24 nap). 
A panaszos az előzetes értesítés elmaradását és azt kifogásolta, hogy a határozathozatal és a kézbesítés között rendkívül hosszú idő telt el. Aggályosnak tartotta továbbá, hogy míg a hatóság a határozatokban az ügyfeleket felszólítja a határidők pontos betartására szankciók kilátásba helyezése mellett, addig az eljárási garanciákat magára nézve nem tekintik kötelező érvényűnek.
4. Az AJB 4823/2009. számú ügyben a panasztevő 2009. február 17-én kapta kézhez a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Rendőr-főkapitányság 30.000 Ft közigazgatási bírság megfizetéséről szóló határozatát, 2008. november 25-i keltezéssel. A hatóság döntését arra alapozta, hogy a panasztevő 2008. október 29-én, Szilvásváradon a megengedett 50 km/óra helyett 77 km/óra sebességgel közlekedett.
A panaszos tárgyalás tartását kérte, ugyanis nem emlékezett arra, hogy túllépte volna a megengedett sebességet, valamint kérte a felvétel másolatát. Az ügyintéző közölte vele, hogy erre nincsen lehetőség, és a bírságot akkor is meg kell fizetnie, ha a határozatot a cselekmény elkövetését követő 90. napon túl közölték. Ezt követően fellebbezést terjesztett elő, a másodfokon eljáró Országos Rendőr-főkapitányság 2009. május 23-án kézbesített határozatában az első fokú döntést helybenhagyta. A panaszos úgy véli, hogy a rendőrhatóság eljárásával sérültek a jogbiztonsághoz és tulajdonhoz fűződő alkotmányos jogai, ezért az ügyben vizsgálatomat kezdeményezte.
5. Az AJB 4877/2009. számú ügyben a panaszos ügyvédi iroda a Vas Megyei Rendőr-főkapitányság és az Országos Rendőr-főkapitányság eljárását kifogásolta. Előadta, hogy 2008. május 3-án a megengedett legnagyobb 40 km/órát meghaladó sebességgel közlekedtek, és ezzel szabályszegést követtek el. A Vas Megyei Rendőr-főkapitányság 2008. június 5-én kelt bírságot kiszabó határozatát 2008. augusztus 4-én vették kézhez.
A határozat ellen fellebbezéssel éltek, mert álláspontjuk szerint az első fokú hatóság „eljárása során figyelmen kívül hagyta a Ket. 1. § (1) bekezdésében3 hivatkozott jogszabályok rendelkezései megtartására, joggal való visszaélés tilalmára vonatkozó kötelmet, a (2) bekezdésben és a 7. §-ban előírt gyorsaság, illetve a 4. § (1) bekezdésben megjelölt tisztességes ügyintézés alapelvét”.
A másodfokon eljáró Országos Rendőr-főkapitányság határozatában az első fokú döntést helybenhagyta. „… álláspontja szerint a gyorsaság alapelve nem sérült, mivel az első fokon eljáró hatóság az eljárást az iktatás napján lezárta, s aznap meghozta döntését. Megjegyezte, […] hogy a határozat meghozatala és a kézbesítése közötti időtartamra vonatkozóan a Ket. nem tartalmaz előírást…”
A panaszos meglátása szerint az Országos Rendőr-főkapitányság által jóváhagyott jogalkalmazói gyakorlat súlyosan sérti a jogállamiságból levezethető jogbiztonság követelményét és a tisztességes eljáráshoz fűződő alkotmányos jogot.
6. Az AJB 5451/2009. számú ügyben a panaszos 2009. március 11-én tiltott helyen parkolt Kaposvár belvárosában. Sérelmezi, hogy az adott helyen márciusig parkoló volt, és sehonnan nem értesült arról, hogy az ott lévő térfigyelő kamera ezentúl a tilosban parkoló gépjárművek megfigyelésére szolgál majd. A szabályszegésről 2009. április 24-i keltezéssel májusban kapott értesítést 30.000 Ft közigazgatási bírság kiszabásáról szóló határozat formájában a Baranya Megyei Rendőr-főkapitányságtól.
Kifogásolta továbbá, hogy 2009. június 18-i keltezéssel a hatóságtól ugyanazon helyszínre és ugyanazon napra, 2009. április 23-ra (8:15 és 12:21 időpontokkal) vonatkozóan két külön értesítőlevelet is kapott, amelyekben a járművel történő megállásra és várakozásra vonatkozó szabályok megszegése miatti közigazgatási eljárás megindításáról tájékoztatták.
7. Az AJB 5934/2009. számú ügyben a beadványt tevő azért fordult Hivatalomhoz, mert meglátása szerint a Szabolcs-Szatmár-Bereg Megyei Rendőr-főkapitányság eljárása során súlyosan megsértette a tájékoztatáshoz való alkotmányos jogát.
A panaszos levélben fordult a Szabolcs-Szatmár-Bereg megyei rendőr-főkapitányhoz, egy 2009. május 21-én kelt, 2009. június 2-án átvett határozattal kapcsolatban, melyben panaszolta, hogy sem a rendőri intézkedés lefolytatásáról, sem a határozatról előzetesen nem kapott értesítést, így az eljárásban panasztételi, jogorvoslati jogát nem tudta gyakorolni. A nevezett határozatban a gépjármű forgalmi rendszáma sem volt feltüntetve, valamin telefonos érdeklődésekor nem kapott felvilágosítást. A panaszos levelére válasz nem érkezett.
Gödöllő Város Polgármesteri Hivatalának Adóirodája 2009. június 19-én kelt levelében a beadványt tevőt a 30.000 Ft közigazgatási bírság 8 napon belüli befizetésére szólította fel, végrehajtási eljárás kezdeményezésének terhe mellett. A panaszos elfogadhatatlannak tartja, hogy olyan követelés behajtását akarják tőle végrehajtási eljárással fenyegetve kikényszeríteni, amelynek tartalmáról nincsenek információi.
8. Az AJB 5950/2009. számú ügyben a panaszost 2009. február 19-én kelt határozatában kötelezte 30.000 Ft közigazgatási bírság megfizetésére a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság a megengedett legnagyobb sebességre vonatkozó szabályok megsértése miatt (szabályszegés időpontja: 2009. február 11.). A hatóság a határozathoz fényképfelvételt nem mellékelt. A panaszos 2009. március 2-án levélben fordult a megyei rendőr-főkapitányhoz, melyben leírta, hogy fellebbezéssel nem kíván élni, de azt kéri, méltányosságból mentesítse őt a bírság megfizetése alól, és erről értesítse a március 28-án lejáró befizetési határidő előtt. Mivel értesítést nem kapott, március 25-én befizette a bírság összegét.
2009. április 1-jén a megyei rendőr-főkapitány határozatával elutasította a panaszos méltányossági kérelmét – miután ő már befizette az összeget, valamint jelezte, hogy nem kíván fellebbezni –, és a méltányossági eljárás díjaként 2400 Ft (illeték és postaköltség) megfizetésére kötelezte. Ez követően a panaszos levélben 2009. április 4-én az országos rendőr-főkapitányhoz fordult, melyben kérte a hatóságot a megyei rendőr-főkapitány április 1-jén hozott határozatának hatályon kívül helyezésére, továbbá az illetékfizetés alóli mentesítésére, a beadványára azonban választ nem kapott.
9. Az AJB 6002/2009. számú ügyben a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság 2008. december 9-én kelt, 2009. január 13-án kézbesített határozatában a 30.000 Ft közigazgatási bírságot szabott ki a panaszosra, mert 2008. november 17-én túllépte a megengedett legnagyobb sebességet. A beadványt tevő azt sérelmezi, hogy az eljárásról nem kapott előzetes értesítést, így panasztételi, észrevételi jogait nem tudta gyakorolni, meglátása szerint ugyanis a tényállás nem volt kellőképpen tisztázva. 
A határozat kézhezvétele után levélben fordult a hatósághoz, hogy a bírság alapjául szolgáló bizonyítékokat küldjék meg számára. Ez egy hónap múlva követezett be, így a törvény által biztosított 15 napos határidőn belül nem tudta jogorvoslati jogát gyakorolni. Ezt követően ismét levélben fordult a hatósághoz – fellebbezési szándék nélkül – azzal a kérdéssel, hogy milyen egyéb bizonyítékok álltak rendelkezésükre. Ezt a levelet azonban a hatóság fellebbezésnek tekintette, és érdemi vizsgálat nélkül elutasította.

10. Az AJB 6218/2009. számú ügyben a panaszos 2008. augusztus 13-án gépjárműjével megsértette a megengedett legnagyobb sebességre vonatkozó szabályokat, emiatt a Vas Megyei Rendőr-főkapitányság 2008. augusztus 29-én kelt határozatában 60.000 Ft közigazgatási bírság megfizetésére kötelezte. A levelet a panaszos 2008 novemberében kapta meg. Sérelmezte a határozat kelte és a kézbesítés között eltelt idő hosszúságát, az előzetes értesítés hiányát, valamint azt, hogy a hatóság nem mellékelt fényképeket levele mellé. 
A határozat kézhezvétele után a panaszos a helyszínen szeretett volna meggyőződni arról, mekkora volt a megengedett sebesség a tárgyi útszakaszon. A jelzőtáblát a helyszínen megfordítva találta, a rendőrségen kérdésére arról tájékoztatták, hogy „mindegy, hogy nem látszik vagy fordítva van, hiszen mikor mértek akkor biztos, hogy jól állt”.
Tekintettel anyagi helyzetére, a döntést megfellebbezte 15 napon belül, választ azonban csak 2009 márciusában kapott az Országos Rendőr-főkapitányságtól 2008. november 9-i dátummal, melyben a másodfokú hatóság az első fokú döntését helybenhagyta. A levélben ismét nem voltak fényképek, továbbá ott nem a panaszos autójának rendszáma szerepelt 
A panaszos 2009. június 18-i keltezéssel Nagykanizsa Megyei Jogú Város Polgármesteri Hivatalától fizetési felhívást kapott, melyben a bírság 8 napon belüli befizetésére hívják fel, ellenkező esetben a panaszos ellen végrehajtási eljárást kezdeményeznek.
11. Az AJB 7406/2009. számú ügyben a beadványt tevő 2008. július 1-jén gépjárműjével megsértette a megengedett legnagyobb sebességre vonatkozó szabályokat. A Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság 2008. augusztus 25-én kelt határozatában 30.000 Ft közigazgatási bírságot szabott ki a panaszosra, aki az iratot 2008. szeptember 18-án kapta kézhez. Kifogásolta az előzetes értesítés elmaradását, valamint azt, hogy a határozathozatal és a kézbesítés között 22 nap telt el, melyből arra lehet következtetni, hogy a hatóság nem a törvényes határidőn belül hozta meg határozatát. E kérdés tisztázása végett levélben fordult a rendőr-főkapitánysághoz, és kérte, hogy a készült fényképfelvételeket küldjék meg részére.
Tekintettel arra, hogy a kért felvételek a biztosított fellebbezési határidőn túl érkeztek meg, az ügyfél elesett jogorvoslati lehetőségétől. Kérte ezek után, hogy az ombudsmani vizsgálat lefolytatásáig függessze fel a hatóság az eljárást, kérelmét azonban elutasították. A panaszos a végzésre – nem fellebbezési szándékkal – reagált, a rendőr-főkapitányság viszont fellebbezésként értékelte a beadványt, és kérte az eljárási illeték megfizetését, annak ellenére, hogy a panaszos levelét visszavonta.
12. Az AJB 7465/2009. számú ügyben a panaszos gépjárművét 2006. július 30-óta egyik ismerőse használja. A használó 2009. február 20-án közlekedési szabályszegést követett el, minek következtében a panaszos nevére meg is érkezett a közigazgatási bírság kiszabásáról szóló határozat a Budapesti Rendőr-főkapitányságtól.
Ezt követően a beadványt tevő felvette a kapcsolatot a hatósággal, és megküldte részére a gépjárműről szóló kölcsönszerződést, amit nem fogadtak el. Az első fokú határozatot megfellebbezte, a fellebbezéshez mellékelte a gépjárművet használó személy nyilatkozatait, melyekben utóbbi vállalja a gépkocsi használatával kapcsolatos minden kárért a felelősséget. A panaszos elmondása szerint a nyilatkozatokat nem vette figyelembe a másodfokú hatóság, valamint érkezett hozzá egy levél, mely szerint a fellebbezésére elmulasztotta ráragasztani az ötezer forintos illetékbélyeget, így további szankciókkal sújtják.
A beadványt tevő sérelmezi, hogy a hatóság tőle követelte a bírság összegét, holott nem ő volt a szabályszegő, hanem a gépjármű használója, aki viszont elismerte felelősségét, így elsődlegesen őt kellene a bírság megfizetésére kötelezni.
13. Az AJB 7496/2009. számú ügyben a panaszos 2008. július 1-jén közlekedési szabályszegést követett el, amely miatt a Csongrád Megyei Rendőr-főkapitányság 2008. július 31-án kelt és 2008. szeptember 26-án kézbesített határozatában 90.000 Ft közigazgatási bírság megfizetésére kötelezte. A kapott tájékoztatásnak megfelelően a bíróságnak címzett jogorvoslati kérelmét benyújtotta, de a hatóság azt nem tartalma szerint bírálta el, nem minősítette jogorvoslati kérelemnek. Az Országos Rendőr-főkapitányság 2009. augusztus 24-én kelt határozatában az első fokú hatóság döntését helybenhagyta.
A panaszos sérelmezi a rendkívül hosszú ügyintézési időt valamint a rendőrség eljárását diktatórikusnak, jogsértőnek tartja, hiszen nem tekinthetett be a bizonyítékokba, nem tehetett észrevételeket.

II. Az országos rendőrfőkapitány a fenti ügyek alapján hozzá intézett megkeresésemre adott válaszában kifejtette, hogy a Kkt. 21. § (3) bekezdése szerint a közigazgatási bírságot a hatóság a szabályszegést követő 60 napon belül szabja ki, ezzel – a Ket. 13. § (3) bekezdésében meghatározott felhatalmazásának4 megfelelően – a Kkt. gyakorlatilag egy speciális eljárási határidőt határoz meg a bírság kiszabására irányuló elsőfokú közigazgatási eljárás lefolytatására. Az országos rendőrfőkapitány szerint – mivel eltérő jogszabályi rendelkezési hiányában a Ket. előírásait a közigazgatási bírság kiszabására irányuló eljárás is alkalmazni kell és a Kkt. nem zárja ki – az eljáró hatóság vezetőjének lehetősége van arra, hogy indokolt esetben, az ügyfél egyidejű értesítése mellett, az eljárást egy alkalommal 30 nappal meghosszabbítsa. Válaszában elismeri, hogy a szabályszegés elkövetését követő 60. napon, illetve vezetői meghosszabbítás esetén 90. napon túl hozott határozat az eljárási szabályok megsértésével került meghozatalra.
A kapott tájékoztatás szerint a közigazgatási bírsággal sújtandó szabályszegés kapcsán sem a Kkt., sem más jogszabály nem tartalmaz a felelősség elévülésével kapcsolatos előírásokat, kizárólag az eljárási határidőről rendelkezik. Bár az eljárási határidő túllépése az eljárási szabályok megsértésének minősül, annak jogkövetkezményeire vonatkozó előírás nincs: így sem a Kkt., sem a Ker. nem fűz semmisségi jogkövetkezményt a túllépéshez.
Az országos rendőrfőkapitány válaszában utal arra, hogy a Ket. 4. § (1) bekezdésében meghatározott a tisztességes ügyintézéshez, a jogszabályban meghatározott határidőben hozott döntéshez való jog elsődlegesen azokra az ügyekre értelmezhető, ahol az ügyfél kérelmére indul meg az eljárás, bár kétségtelen tény, hogy „az ügyintézési határidő meghatározhatatlan időre történő kitolása az állampolgárokat határidő nélkül fenyegetné bírság kiszabásával”. Álláspontja szerint, amelyet a Ket. kommentár bírósági felülvizsgálatról szóló szövegével is alátámasztott, a rendőrség által az ügyintézési határidő túllépésével elkövetett eljárási szabályszegés önmagában nemcsak nem teszi semmissé a határozatot, hanem a szabályszegés elkövetőjét sem mentesíti a felelősség alól. Az országos rendőrfőkapitány válaszában arra is utalt, hogy az eljárási határidő puszta elmulasztása nem alapozza meg a fegyelmi felelősséget sem, a felettes szervnek – a mulasztás észlelése esetén – arra van lehetősége, hogy új határidő tűzésével utasítsa az elsőfokú közigazgatási (rendőri) szervet az eljárás folytatására, valamint a mulasztás okainak kivizsgálására.
Az ügyfél értesítésével kapcsolatban arról tájékoztatott, hogy a Ket. alapján a hivatalból indult eljárásában az ismert ügyfelet az eljárás megindításáról öt napon belül értesíteni kell, amely értesítés csak akkor mellőzhető, ha az ügy egyszerű megítélésű, a tényállás előzetes tisztázást nem igényel és az eljárás megindítása után azonnal sor kerül az érdemi határozat meghozatalára.
A tájékoztatás szerint „fel sem merülhet, hogy az anyagi jogszabályokban meghatározott jogkövetkezmények ne lennének alkalmazhatók a késedelmet szenvedett eljárásban, vagy az, hogy az eljárást meg kellene szüntetni a határidő túllépése miatt.” Az országos rendőrfőkapitány véleménye szerint tehát az ügyintézési határidő elmulasztása nem jogvesztő, a határidő előírásának kizárólag a közigazgatási szerv megfelelő működése szempontjából van szerepe. Az ügyfelek irányába ugyanis az anyagi (és nem eljárási) jogszabályokban meghatározott „elévülési jellegű”, az ügyintézési határidőnél jóval hosszabb határidő bír jelentőséggel. A közlekedési szabályszegésekkel kapcsolatban alkalmazott közigazgatási bírságok kiszabása során azonban jelen pillanatban az anyagi jogszabályok ilyen elévülési határidőt nem határoznak meg.
Az országos rendőrfőkapitány hangsúlyozta, hogy nem okoz érdeksérelmet a szabályszegés elkövetése és a határozat kézbesítése között eltelt – akár hosszabb – időtartam, mivel a szabályszegés tényét a rendelkezésre álló bizonyítékok „rendszerint” kétséget kizáró módon alátámasztják, az elkövetést magát pedig az ügyfelek sem vitatják. Álláspontjának alátámasztására több, hasonló tartalmú, jogerős bírósági döntést is mellékelt, közlése szerint a közigazgatási bírságot kiszabó jogerős hatósági döntésekkel szemben 2009 augusztusáig összesen kb. kétszáz bírósági eljárás indult, és nagyságrendileg 25-30 ügyben hoztak addig ítéletet. Úgy véli, a bírósági gyakorlat jelenleg eltérő, a bíróságok többsége a kereseteknek nem adott helyt, de voltak olyan bírósági döntések, amelyek a Kkt.-ben meghatározott 60 napos határidőt elévülési jellegűnek tekintették, vagy a határidő szempontjából a kézbesítés idejét is figyelembe vették és jelentős túllépését már súlyos eljárási szabálysértésének minősítették.
A kapott tájékoztatás szerint a bírság kiszabása (a határozat kelte) és a postára adás között eltelt idő tekintetében „nem lehet mindenre kiterjedő statisztikai adatszolgáltatást nyújtani, mivel az alkalmazott ügyviteli rendszer nem biztosít ilyen lehetőséget”. A három érintett hatóság a kérdéses időszakban összesen több mint tizenhétezer határozatot (17.138) hozott meg, statisztikai mintavételezéssel nyert információk alapján a bírság kiszabása (a határozat kelte) és a postára adás között
a./ a Fejér Megyei Rendőrkapitányság 2008. szeptember 1. és 30. közötti időszakban 62-111 nap (a jelentős ügyszám miatt csak hozzávetőleges adatok állnak rendelkezésre);
b./ a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Rendőrkapitányságon átlagosan 3 hónap;
c./ a Csongrád Megyei Rendőrkapitányságon átlagosan – az elektronikus aláírás bevezetéséig – 5 nap telt el.
Az országos rendőrfőkapitány válaszában kiemelte, hogy a Ket. 33. § (1) bekezdése és a Kkt. 21. § (3) bekezdése az érdemi határozat meghozatalához kötve határozza meg az ügyintézés határidejét, vagyis ennek számítása szempontjából magának a kézbesítés időpontjának nincs jelentősége. A határozat álláspontja szerint nem a kézbesítéssel, hanem a kiadományozással tekinthető meghozottnak, mivel az „[…] ezzel ellentétes jogértelmezés elfogadhatatlan volna […]”, „[…] súlyos jogbizonytalanságot idézne elő, hiszen a hatóság mindaddig korlátozás nélkül megváltoztathatná eredeti döntését, és új határozatokat hozhatna, ameddig az eredeti határozatot nem kézbesítették az ügyfél részére”. További érvként megjegyzi, hogy értelmetlenné válna a Ket. azon rendelkezése5 is, amely szerint a döntés meghozatalát követően kell visszaküldeni az iratokat az elsőfokú szervhez, amely intézkedni köteles a döntés kézbesítése iránt.

III. A Hivatalomhoz érkezett állampolgári panaszok alapján, 2008 végén indítottam hivatalbóli átfogó vizsgálatot6 a közúti közlekedés szabályainak megszegővel szembeni objektív felelősség elvével, illetve közigazgatási bírság alkalmazását előíró szabályozással kapcsolatosan. A Kkt. módosítása 2008 elején vezette be az ún. objektív felelősség elvét, melynek célja az volt, hogy a járművek üzembentartói fokozott felelősséget érezzenek, illetve hogy a járművet használó személy a közúti közlekedési szabályokat maradéktalanul betartsa. A szabályozás szerint az üzembentartó csak akkor mentesülhet a bírságolás alól, ha a gépjármű jogellenesen került ki a birtokából és igazolja, hogy kezdeményezte a megfelelő hatóság eljárását, vagy a gépjárműt használatba vevő személy teljes bizonyító erejű magánokiratba foglalt nyilatkozatával igazolja a használat tényét. A jogalkotó szándéka annak a kizárása volt, hogy az üzembentartók arra rendelkezésre hivatkozzanak, miszerint a gépjárművet olyan hozzátartozó használta a szabályszegés időpontjában, akivel szemben nem kötelezhető terhelő nyilatkozat megtételére. A törvény szerint meghatározott szabályszegések esetén, egyszerűsített közigazgatási eljárás keretében – a szabálysértési eljárással egyidejűleg – a cselekmény súlyosságának arányában közigazgatási bírságot kell kiszabni.
A szabályozás alapjogi szempontú áttekintését követően megállapítottam, hogy a gépjárművek üzembentartóival szembeni ún. objektív felelősség elve, valamint a közigazgatási bírságolással kapcsolatos szabályozás alapvető hiányosságai komoly alkotmányos aggályokat vetnek fel. A jogbiztonság és az alkotmányos büntetőjog követelményével nem összeegyeztethető az alkalmazott objektív felelősségi forma, mivel olyan közlekedési szabályszegésekért, ahol a közigazgatási jog és a büntetőjog dogmatikájának megfelelően, a hagyományosan a felróhatóságon alapuló felelősségnek és a represszív jellegű, jogsértéssel arányos szankciónak kellene érvényesülnie, a törvény objektív felelősségen alapuló, inkább reparatív jellegű, rögzített összegű bírság kiszabását rendeli el.
A jelentés szerint alapjaiban ellentétes a jogbiztonság követelményével azt a jogalkotói megoldás, amely szerint amennyiben a gépjármű vezetőjétől a bírság nem behajtható, úgy – a tényleges szabályszegő személyének ismeretében is – a hatóság külön határozatban – az egyébként nem vétkes – üzembentartót szankcionálja. Legalább ennyire aggályos az is, hogy a törvény rendelkezései alapján egyazon közlekedési jogsértés miatt két, különböző hatósági szankcióval fenyegető eljárás (szabálysértési és közigazgatási) is indulhat párhuzamosan, illetve a törvény nem zárja ki azt, hogy a szabálysértési szankció (járművezetéstől eltiltás) és a közigazgatási bírság egyazon személlyel szemben alkalmazható.
A jogbiztonság követelményét súlyosan sértő helyzetet eredményez továbbá, hogy kétséges az objektív felelősség következményei alóli mentesülés az üzembentartó számára, ha a gépjármű a szabályszegést megelőzően jogellenesen kerül ki a birtokából, azonban önhibáján kívül nem volt módja a megfelelő hatóság eljárását kezdeményezni. A jelentésben hangsúlyoztam, hogy a közúti közlekedésről szóló törvény és a közigazgatási eljárásról szóló törvény viszonya, összefüggései alkotmányosan nem kellően rendezettek. Problémát okoz, hogy közigazgatási eljárási törvény nem ismeri az objektív felelősség fogalmát, ezáltal elvben kizárt például, hogy a közigazgatási bírság a közigazgatási hatósági eljárás hatályos szabályainak megfelelően kerülhessen kibocsátásra. 
A jelentésben megállapított visszásságok orvoslása érdekében a Kkt. 21. §, 21/A. §, valamint a 21/B. § alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését kértem az Alkotmánybíróságtól, arra hivatkozással, hogy e rendelkezések az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt jogbiztonság, illetve az alkotmányos büntetőjog követelményeivel, valamint a tisztességes eljáráshoz való joggal [Alkotmány 57. § (1) bekezdés] ellentétesek

IV. Az Alkotmánybíróság a 60/2009. (V. 28.) AB határozatában az ombudsmani indítvány érvelését részben megalapozottnak találta, és megállapította, hogy a Kkt. 21/A. § (3) bekezdése7, valamint a 21/A. § (5) bekezdése8 alkotmányellenes, ezért azokat a határozat kihirdetése napjával megsemmisítette.9 Az AB emellett két koncepcionális jellegű kérdésben – hivatalból eljárva – mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességet is megállapított. Megállapította azt is, hogy az Alkotmány 2. § (1) bekezdését és az 57. § (5) bekezdését sértő, mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzet áll fenn amiatt, hogy az Országgyűlés a közúti közlekedésről szóló törvény 21/A. §-ában nem szabályozta megfelelően a felelősség alóli mentesülés eseteit. Megállapította továbbá, hogy az Alkotmány 2. § (1) bekezdését sértő, mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenes helyzet áll fenn amiatt is, hogy az Országgyűlés a közúti közlekedésről szóló törvény 21/B. §-ában nem szabályozta megfelelően a közigazgatási eljárás és a szabálysértési eljárás egymáshoz való viszonyát. Az Alkotmánybíróság ezért felhívta az Országgyűlést, hogy e jogalkotási kötelezettségének 2009. december 31-éig tegyen eleget.
Az alkotmánybírósági határozat megszületését követően közleményben hívtam fel a figyelmet arra, hogy az AB döntése alapján a hatályos szabályozásban meglévő kiszámíthatatlanság – így például a szabálysértési eljárás és közigazgatási eljárás nem kellően szabályozott kapcsolata – aggályosnak minősül. Álláspontom szerint a határozatban megfogalmazottak kifejezetten óvnak attól, hogy a „kényelem szülte egyszerűsítésbe” (például a tényállás felderítésének hiánya, a mentesülés szűk köre) forduljon, a balesetek megelőzése helyett az állami „pénzbegyűjtés” eszközévé váljon a szabályozás. Alapvető tétel a büntető- és a szabálysértési jogban, hogy a szankciónak a szabályszegés elkövetőjét (a gépjármű tényleges vezetőjét) kell sújtania. Az AB határozat indokolásából pedig az következik, hogy a szabályszegés elkövetője helyett más személy (így a gépjármű üzembentartójának) mögöttes felelősségen alapuló megbüntetésére csak kivételes esetben, szigorú eljárási garanciák érvényesülése mellett kerülhet sor.

Megállapításaim
I. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Elsőként azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervre kiterjed-e a hatásköröm. A Kkt. 21. § (3) bekezdése szerint a közigazgatási bírsággal kapcsolatos eljárás lefolytatására a Kormány által kijelölt hatóság jogosult, a R. pedig eljáró hatóságként első fokon a megyei rendőrkapitányságokat, másodfokon pedig az országos rendőrfőkapitányt jelöli meg. A vizsgálattal érintett közigazgatási feladatot ellátó rendőrség az Obtv. 29. § (1) bekezdés d) pontja szerinti rendvédelmi szervnek tekintendő, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
Vizsgálatomat – az Obtv. 17. § (5) bekezdésének megfelelően10 – kizárólag azon panaszügyek vonatkozásában folytattam le, ahol a beadványozó a másodfokú jogerős hatósági (rendőrségi) határozat bírósági felülvizsgálatát nem kezdeményezte. Mivel a személyes adatok védelméhez való joggal, ezen belül is a rendőrség adatkezelésével (fényképfelvételék készítése, adatok felhasználása stb.) kapcsolatos követelmények meghatározására, megállapítások megtételére az Obtv. 2. § (2) bekezdésére figyelemmel11 az adatvédelmi biztos jogosult, ezért vizsgálatom során az adatvédelmi jellegű panaszokra való válaszadást kizárólag a hatályos törvényi követelményekről való rövid tájékoztatásra korlátoztam.

II. Az országgyűlési biztos – amint erre már több jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának. Az ombudsmani intézmény kialakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa vizsgálatai során következetesen, zsinórmértékként támaszkodik az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazza az alapjogok korlátozásának alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.12
Jelentésemben azt a vizsgáltam, hogy a jogbiztonság követelményének biztosítása és az eljárás alá vont személyek, ügyfelek alapvető jogainak – kiemelten a tisztességes eljáráshoz és a jogorvoslathoz való joguk – védelme szempontjából kifogásolható-e, aggályosnak tekinthetőek-e a rendőrségi eljárások, a közlekedési szabályszegések miatt alkalmazott közigazgatási bírságolási gyakorlat. A panaszok, beadványok és jelzések alapján kirajzolódott egy jogalkalmazási problématérkép (tipikus problémák), amelyben elsődlegesen az eljárási határidők megtartásával, a határozatok meghozatala és a postára adás időtartamával, a rövid időn belüli ismételt bírságolással, a közigazgatási bírság jellegével és mértékével, az eljárás alá vont személyek tájékoztatásával és az iratbetekintéssel, valamint az illetékfizetéssel kapcsolatos problémákat, kérdéseket emeltem ki. A jelentés elkészítésekor fokozott figyelemmel voltam a már idézett, az objektív felelősség és a közigazgatási bírságolás jogintézményével foglalkozó 60/2009. (V. 28.) AB határozatban megállapított követelményekre és az alkotmánybírósági indokolásra.
Ahogyan arra már az OBH 4750/2008. számú ügyben kiadott jelentésemben is utaltam, kiindulópontként leszögezhető, hogy az állam a büntetőjogi, szabálysértési és közigazgatási szankciórendszer, így a közutakon a biztonságos közlekedés, a balesetek megelőzése, azaz mások jogainak védelme érdekében alkalmazott szankciók, intézkedések kialakítása során alapvetően szabadságot élvez. Alkotmányos keretek között a közlekedési szabályok megszegőivel szemben szankciók – az adott állami büntetőpolitikának megfelelően – szigoríthatóak vagy enyhíthetőek, az intézkedések hatékonysága is fokozható. Az állammal szemben ugyanakkor elsőrendű, számon kérhető követelmény, hogy a szankciórendszer megalkotása és üzemeltetése során tekintettel legyen az alkotmányos keretekre, az alapvető jogok, illetőleg az eljárási garanciák érvényesülésére.13
Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.14 Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.15 A közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazás pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni.16
A jogbiztonság elengedhetetlen követelményének minősül, hogy a jogalkalmazói magatartás – adott esetben: az államigazgatás és az önkormányzat döntési feladat- és hatáskörébe tartozó ügy törvényi szabályozás szerinti elintézésének időtartama – előre kiszámítható legyen: következésképp a közigazgatási eljárásban az ügyintézési határidők betartásának garanciális jelentősége van. Másként fogalmazva a közigazgatásnak alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét a törvényi szabályozásnak megfelelően, kiszámítható módon gyakorolja: az illetékességi területén, a hatáskörébe utalt ügyekben, az erre megszabott határidő alatt határozatot hozzon.
Az Alkotmánybíróság szerint az alanyi jogok érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos követelményéből erednek, de szoros kapcsolatban állnak a jogegyenlőséggel, törvény előtti egyenlőséggel is. A megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban ugyanis a jogbiztonság az, ami sérelmet szenved.17 A tisztességes eljáráshoz való jog (vagy másként a tisztességes eljárás követelménye) az Alkotmányban explicit módon ugyan nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésben foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdésből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog.18 A tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. A közvetlen alkotmányi garanciák gazdaságossági és célszerűségi okokból, az eljárás egyszerűsítése vagy az időszerűség követelményének érvényesülése címén sem mellőzhetők.19 Különösen nagy súlya van ennek a tételnek akkor, amikor az adott eljárás eleve alapjog-korlátozásra, szankció kiszabására vagy jogkorlátozó intézkedés meghozatalára irányul.
Az Alkotmánybíróság határozataiból megállapítható, hogy a tisztességes eljárás követelménye [57. § (1) bekezdés] korántsem korlátozódik csupán a büntetőeljárásra.20 Kiemelendő, hogy hasonlóképp foglalt állást, a Magyarországon az 1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló Egyezmény 6. Cikk (1) bekezdésének21 alkalmazása során az Emberi Jogok Európai Bírósága is. Az álláspontot erősíti továbbá az ET Miniszteri Bizottságának a közigazgatási szankciókról szóló R. (91) 1. számú ajánlása is, amelynek 6. számú alapelve a tisztességes közigazgatási eljárás alapelveit kifejezetten a közigazgatási szankciók vonatkozásában fogalmazza meg. A szakirodalmi álláspont szerint az egyes eljárási garanciák „gyengébbek” ugyan, mint a bírósági eljárásban, de a legalapvetőbbeknek (például a határidők megtartására vonatkozó, a meghallgatáshoz való jog) a közigazgatási eljárásban is feltétlenül érvényesülniük kell.22
A jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog – a közhatalmi tevékenység korlátaiként – önálló alkotmányjogi normaként érvényesülnek, nem csupán más előírásokat kiegészítő, járulékos szabályok. A magyar alapjogi gyakorlatban gátját képezik a garanciális szabályok szándékolt félretételének, félreértelmezésének, a kiszámíthatatlanság okozta jogsérelmek bekövetkezésének. Sokrétű követelmény-rendszert foglalnak magukba, amelynek kereteit és alapjait – elsődlegesen a jogalkotásra vonatkozó követelményként – a már idézett alkotmánybírósági esetjog alakította ki, de amelyet – a jogalkalmazás ellenőrzése során – a bírósági és az ombudsmani gyakorlat tölt ki további tartalommal, fejleszti tovább. Az ombudsmani jogvédelem e követelmények érvényesítése során egyaránt támaszkodik az alkotmányértelmező alkotmánybírósági tézisekre és az eljárási kódexekben (jelen esetben a Ket.-ben) meghatározott alapelvekre, amelyek elvi átmenetet képeznek, és szerves kapcsolatot jelentenek az alapjogi tartalom és a tételes jogi rendelkezések, előírások között.
Nem hagyható figyelmen kívül, hogy az eljárási garanciák biztosítása és az alanyi alapjogok védelme szorosan összekapcsolódik, kölcsönösen feltételezik egymást. Értelemszerűen az alanyi alapjogok (pl. az emberi méltósághoz való jog, a magánszférához való jog) egy kielégítő, teljes körű garanciarendszer működése mellett is sérülhetnek, de ha a garanciarendszer eleve hiányos, homályos, önkényesen kijátszható, az jól kiszámíthatóan, mintegy előre kikövezett úton vezethet az alapvető jogok sérelméhez.
Az Alkotmánybíróság a 60/2009. (V. 28.) AB határozatban kifejtett határozott álláspontja szerint a Ket. szabályait, ideértve az ügyfelek tisztességes (fair) eljáráshoz való jogának védelmét szolgáló törvényi alapelveket, a Kkt. által szabályozott közigazgatási bírság kiszabására irányuló eljárásban alkalmazni kell.23 Ennek értelmében a rendőrség, mint hatóság hatáskörét a jogszabályokban előírt célok (jelen esetben a közlekedésbiztonság) megvalósítása érdekében gyakorolja [1. § (1) bekezdés], a hatáskörének gyakorlásával nem élhet vissza, hatásköre gyakorlása során a szakszerűség, az egyszerűség és az ügyféllel való együttműködés követelményeinek megfelelően köteles eljárni [1. § (2) bekezdés], az eljárása során minden bizonyítékot súlyának megfelelően értékel, döntését valósághű tényállásra alapozza [2. § (3) bekezdés]. A Ket. alapján az ügyfeleket megilleti a tisztességes ügyintézéshez való jog [4. § (1) bekezdés], valamint azt is, hogy a közigazgatási hatóság előmozdítja az ügyféli jogok gyakorlását [5. § (1) bekezdés].
A jogalkotó az üzembentartói objektív felelősséget és a közigazgatási bírságolás rendszerét éppen az egyszerűsítés, a hatékonyabb számon kérhetőség, a felelősség alóli „kibújás” megnehezítése, a jogkövetés előmozdítása miatt vezette be. A hatályos szabályozás a korábbinál lényegesen szigorúbb, az üzembentartó számára a kimentési lehetőségek szűkre szabottak, az eljárás automatizált, a védekezés eleve nehézkesebb, a jelentős összegű bírság kiszabása során nem gyakorolható méltányosság, nem vehetőek figyelembe az eljárás alá vont személyek egyéni körülményei. Álláspontom szerint nem egyszerűen igazságtalan, de jogi szempontból sem fogadható el a rendőrségi gyakorlat során az olyan „egyoldalú” szigorúság, amely kizárólag az eljárás alá vont személlyel, a gépjármű üzembentartójával (használatba vevőjével) szemben érvényesül. Valamennyi közhatalmi jogosítványokkal rendelkező állami szervtől, így jelen esetben a rendőrségtől fokozottan megkövetelendő az eljárási garanciák maradéktalan betartása.

III. Az Alkotmány és az annak rendelkezéseit értelmező alkotmánybírósági gyakorlat, a hatályos jogszabályi rendelkezések és hatósági gyakorlat alapján az alábbi megállapításokat teszem:
1. Számos vizsgált ügyben24 – a mellékelt okiratmásolatokkal alátámasztva – megállapítható, hogy a közigazgatási bírságot kiszabó elsőfokú közigazgatási határozat meghozatala és annak postára adása (kézbesítése) között akár egy-két hónap is eltelt, sőt egyes ügyekben ez az időtartam a három hónapot is meghaladta. Az elhúzódó postára adás és kézbesítés tényét válaszlevelében maga az országos rendőrfőkapitány is elismerte, bár annak pontos kiváltó okáról magyarázattal nem szolgált. Az országos rendőrfőkapitány arról tájékoztatott, hogy – a megkereső levelemben szúrópróbaszerűen kiválasztott rendőr-főkapitányságok és időszakok közül – Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Rendőr-főkapitányságon átlagosan három hónap, a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányságon pedig esetenként akár a három hónapot is meghaladó időtartam telt el.
Kétségtelen, hogy a Ket. szabályainak értelmében az eljárási határidőbe a határozat meghozatala és a postára adás, közlés, kézbesítés közötti időtartam nem számít bele, és nincs kifejezett törvényi előírás arra vonatkozóan sem, hogy a hatóság mennyi időn belül, hány nap múlva köteles postázni az érintettek számára a meghozott határozatot. Súlyosan téves ugyanakkor az a rendőrségi értelmezés, amely szerint a határozat meghozatala és a postára adás között eltelt időnek semmilyen jelentősége sincs az ügyfél, eljárás alá vont személy jogainak védelme szempontjából, az csak a hatóságok számára bír jelentőséggel. A postára adás és – ennek következtében – a kézbesítés, közlés indokolatlan elhúzódása alkalmas arra, hogy az eljárási határidők garanciális szerepét kiüresítse, ráadásul – magyarázat hiányában azt a látszatot keltheti, hogy a határozat meghozatalának valós időpontja nem feltétlenül azonos az okiratban szereplővel, ez pedig megingathatja a rendőrségbe vetett bizalmat.
Az ügyintézési határidő számítására vonatkozó rendelkezésekről szóló Ket. Szakértői Bizottságának szakmai véleményét tartalmazó 6. számú módszertani állásfoglalás szerint az ügyfél nézőpontjából „teljesen mindegy, hogy melyik fázisban akadt el az ügye – az előadó fektette sokáig az ügyiratot, a revízió és a kiadmányozás váratott magára, avagy a leírás és a postázás vett igénybe hosszú időt –, a végeredmény mindegyik esetben ugyanaz: a hatóság túllépte a jogszabályban megállapított ügyintézési határidőt. Épp ezért egyedül az a törvényértelmezés fogadható el, hogy mivel minden joghatás a határozat közléséhez kapcsolódik, az ügyintézési határidő megtartása szempontjából a határozat meghozatalának időpont-ja az a nap, amikor a hatóság a Ket. 78. § (5) bekezdésében szabályozott módon közölte határozatát, illetőleg megtette az ennek érdekében szükséges intézkedést”. 
Álláspontom szerint az, hogy a Ket. közvetlenül nem határoz meg határidőt a hatóság számára a postára adásra nézve, alkotmányosan semmiképpen nem vezethet arra az értelmezésre, hogy tetszőleges időn belül kerülhet sor a postázásra. Éppen ellenkezőleg az elsőfokú szervnek a határozat meghozatalát követően a szokásos ügymenet mellett haladéktalanul, késedelem nélkül, a lehető legrövidebb időn belül intézkednie kell a határozat postázásról (természetesen néhány napos, esetleg egy hetes időtartam ebbe a körbe tartozik). Bár a pontos időtartam változhat, egészen bizonyosan nem fogadható el, hogy több hónap teljen el a határozat meghozatalát követően: különösképp visszatetsző ez az egyszerűsített, gyorsított, formalizált és jóformán automatikus eljárások, mint a közlekedési szabályszegés miatt kiszabott közigazgatási bírságolási eljárás folyamán. A postára adás folytán elhúzódó közigazgatási eljárások folytán pedig az ügyfelek nem tudták teljesíteni az együttműködési kötelezettségüket. A panaszok és az országos főkapitány által megadott adatok alapján erősen valószínűsíthető, hogy a postázás elhúzódására nem elszórtan, hanem tömeges jelleggel került sor 2008 és 2009 folyamán, különösen a bírságolás bevezetése utáni első félévben.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a jogbiztonság követelményével és az eljárás alá vont személyek tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggő visszásságot okozott, hogy a rendőrség, mint hatóság a közigazgatási bírságot kiszabó elsőfokú, illetőleg a másodfokú határozatokat tömeges mértékben, a határozat meghozatalától számítva több hónappal később postázták a gépjárművek üzembentartói számára.
Végezetül utalnom kell arra is, hogy semmilyen hatóságot, így különösen a Magyar Köztársaság rendőri szerveit nem mentesíti a garanciális szabályok, törvényi rendelkezések betartása alól az a tény, hogy a hatályos Ket., valamint a bírósági gyakorlat alapján a határozat postázásának elhúzódása nem jár a határozat automatikus semmissé nyilvánításával.
2. A vizsgált ügyek közül több esetben25 előfordult, hogy az illetékes rendőr-főkapitányság az elsőfokú közigazgatási bírságot kiszabó határozatát a szabályszegés elkövetésének időpontjától számított, a Kkt. 21. § (4) bekezdésében meghatározott hatvannapos határidő elteltével hozta meg. Kérdésként merült fel, hogy a rendőrség jogszerűen járt-e el akkor, amikor az eljárási határidőt követően hozta meg a határozatot, illetőleg, hogy a határidő túllépésnek lehet-e a következménye a bírság megfizetése alóli mentesülés, a határozat és így a kiszabott bírság semmissége.
A szabálysértési törvényben meghatározottakkal (hathónapos általános elévülési határidő) ellentétben26 sem a Kkt., sem a végrehajtását szabályozó kormányrendelet közigazgatási bírságra vonatkozó rendelkezései, sem a Ket. nem határoz meg anyagi jogi elévülési határidőt, amelynek eltelte után a Kkt-.ban kiemelt közlekedési szabályszegés elkövetése esetén a gépjármű üzembentartója (illetve a használtra átvevő) mentesül a jogkövetkezmények alól. Az eljárás szempontjából az egyetlen releváns határidő a bírság kiszabására fennálló hatvan napos időtartam, amely – ahogyan azt az országos rendőrfőkapitány is kiemeli – a Ket. alapján, az üzembentartó hosszabbításról szóló külön értesítése mellett, további 30 nappal meghosszabbítható, vagyis maximum 90 nap.
Álláspontom szerint a közigazgatási bírság elévülése szempontjából ugyan két értelmezési lehetőség adódik, ezek közül azonban csak az egyik tekinthető alkotmányosnak. Nem fogadható el ugyanis az az alapjogi szempontból is abszurd felvetés, hogy a Kkt.-ban és a R-ben meghatározott közlekedési szabályszegések sohasem évülnek el, a hatóság az üzembentartót az elkövetésétől számított akár 10 vagy 20 év elteltével is felelősségre vonhatja. Egy ilyen jogi helyzet egyértelműen sértené az eljárás alá vont személyek tisztességes eljáráshoz való jogát, ellehetetlenítene bármilyen bizonyítást. Tekintve, hogy más elévülési időtartam megállapítására a rendőrség részéről – éppen az önkényes jogalkalmazás veszélye folytán – nem kerülhet sor, egyedül a határozat meghozatalára vonatkozó hatvan (kilencven) napos eljárási határidőt lehet egyfajta elévülési határidőként felfogni. 
A közlekedési szabályszegések miatti bírságolási eljárásra vonatkozó eredeti jogalkotói koncepció, szándék27 is ezt az értelmezést támogatja, hiszen a szabálysértési tényállások közüli kiemelést részben az eljárások gyorsításával, az egyszerűen megítélhető, különösebb bizonyítást nem igénylő ügyekben az eljárás automatizálásával támasztották alá. Hangsúlyozni kell azt is, hogy a törvényben meghatározott 60 napos eljárási határidő elévülési határidőként való kezelését jelenleg sem a Ket., sem pedig a Kkt., sem más jogszabály sem zárja ki.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a jogbiztonság követelményével és az eljárás alá vont személyek tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggő visszásságot okozott, hogy a rendőrség, mint hatóság a Kkt. 21. § (4) bekezdésében meghatározott hatvan napos eljárási határidő túllépésével hozta meg a közigazgatási bírságot kiszabó határozatait.
A meghatározott közlekedési szabályszegések elkövetőivel szemben lefolytatott eljárás a hagyományos közigazgatási eljáráshoz képest atipikus jellegű, szerkezetét tekintve közelebb áll egy egyszerűsített szabálysértési eljáráshoz, mint egy hagyományos, kérelem alapján induló közigazgatási eljáráshoz. Azt maga a 60/2009. (V. 28.) AB határozat is rögzíti, hogy a jogintézmény jelenlegi formájában – az alkalmazandó eljárási szabály (Ket.) és az eljárás jellemzői alapján – a közigazgatási jog hatálya alá tartozik, azonban maga a jogviszony komplex jellegű, ami szabálysértési jogi és polgári jogi jellemzőkkel is rendelkezik.
A jogalkotónak, jelen esetben az Országgyűlésnek, természetesen szabadságában áll az, hogy a Kkt. rendelkezéseinek megfelelő módosításával – a szabálysértési törvény mintájára – egy külön anyagi jogi elévülési határidőt határozzon meg, amelynek elteltével a rendőrségnek az üzembentartó felelősségre vonásra már nincs jogi lehetősége. Ellenkező tartalmú törvényi szabályozás megszületéséig azonban, határozott álláspontom szerint a közigazgatási bírságot kiszabó határozat meghozatalára nyitva álló hatvan (meghosszabbítás esetén kilencven) napos határidőt egyben elévülési határidőnek kell tekinteni: a gépjárművek üzembentartóit, mint az eljárás alá vont személyeket ezen túl nem lehet felelősségre vonni. A jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog alapján ugyanis normatív módon meghatározva, léteznie kell olyan határidőnek, amelyen túl az állam szankcionálási lehetősége, az üzembentartó felelősségre vonása megszűnik.
3. A legtöbb panaszos beadványában kiemelte, hogy a közúti közlekedési szabályszegések miatti közigazgatási bírság mértékét, a kiszabás során az egyéni méltányossági szempontok, az arányosság figyelembevételének teljes hiányát alapjog sértőnek tartja.
Vizsgálatom során ezért áttekintettem az Alkotmánybíróság a közigazgatási bírságok szabályozásának vizsgálatával összefüggő gyakorlatát.28 Az építésügyi bírság alkalmazásának szabályozásával kapcsolatban az AB megállapította, hogy nem minősül alkotmányellenesnek, hogy a jogalkotó nem a jogalkalmazóra bízza a bírság mértékének megállapítása során a jogsértés súlyának, az enyhítő és súlyosító körülményeknek az értékelését: az Alkotmányból ugyanis nem következik olyan jogalkotói kötelezettség, hogy valamely közigazgatási hatáskör gyakorlása során mérlegelésre vagy méltányosság gyakorlására vonatkozó jogot adjon a jogalkalmazónak29. Az erdőgazdálkodási bírság alkotmányosságának vizsgálatakor pedig azt mondta ki, hogy a jogalkotót – így az Országgyűlést, vagy a Kormányt – a felelősségi szabályok megalkotásakor viszonylag szabad mérlegelési jog illeti meg, ennek keretében arra is lehetősége van, hogy már a szabályok vétlen megszegése esetén (objektív felelősség) bírság kiszabását rendelje el.30 Az Alkotmánybíróság a 60/2009. (V. 28.) AB határozatban megerősítette azon álláspontját, amely szerint a jogalkotót a felelősségi alakzatok és a bírságolási technikák kiválasztásában viszonylag szabad mérlegelési jog illeti meg, nem minősül alkotmányellenesnek, ha a közigazgatási jog szabályainak megsértése esetén – a jog érvényre juttatása és prevenció céljából – objektív szankciók alkalmazásáról dönt.
Mindezeket előrebocsátva, álláspontom szerint önmagában nem tekinthető alapjogi szempontból visszásnak az olyan tartalmú jogi szabályozás, ahol a jogalkotó akár jelentős mértékű, fixált bírságösszegeket határoz meg egyes szabályszegések elkövetésének esetére, és az adott közlekedési szabályszegés elbírálása során a jogalkalmazó nem mérlegelheti sem a jogsértés súlyát, sem az elkövető személyes körülményeit. Ugyanakkor, ahogyan ezt már a jelentés korábbi szakaszában részletesen kifejtettem, egy ilyen eljárás során a garanciális szabályoknak (így például az eljárási határidőknek, képfelvételek megtekintésének, a hatóság tájékoztatási és együttműködési kötelezettségének) fokozott a jelentősége.
4. A beadványok tanúsága szerint az eljáró hatóságok szinte minden ügy folyamán mellőzték az eljárás megindulásáról szóló előzetes értesítést, valamint nem értesítették az ügyfelet a bizonyítékok megismerésének lehetőségéről sem. Ennek következtében az ügyfél csak az első fokú határozat kézbesítésekor értesült arról, hogy ellene hatósági eljárás van folyamatban, így az elsőfokú eljárás során észrevételi, panasztételi jogát nem tudta gyakorolni. Súlyosabb problémát idézett elő a hatóság mulasztása abban az esetben, amikor a közigazgatási bírság kiszabásáról szóló határozat kézhezvétele után a panaszos levélben kérte a szabályszegés bizonyítékául szolgáló fényképfelvételek megküldését, azok azonban csak a fellebbezési határidő lejárta után érkeztek meg hozzá, így a jogorvoslati lehetőségtől is elesett.
A már többször is hivatkozott 60/2009 (V.28.) AB határozatban a testület kifejtette, hogy a Ket. nem veszi ki a közlekedési szabályszegés miatt indított eljárást saját hatálya alól [nem sorolja fel a 13. § (1) bekezdésében], de nem ad felhatalmazást a Kkt.-nak sem arra, hogy az általános szabályoktól eltérő (speciális, sui generis) eljárás keretében kerüljön sor a bírság kiszabására [noha a Ket. 13. § (2) bekezdése több jogterületen alkalmazza is ezt a megoldást]. A Ket. 13. § (3) bekezdése értelmében a 13. § (1) és (2) bekezdésében nem említett közigazgatási hatósági eljárásokra vonatkozó jogszabályok e törvény rendelkezéseitől kizárólag abban az esetben térhetnek el, ha azt e törvény kifejezetten megengedi, illetve ha az az Unió jogi aktusának vagy nemzetközi szerződésnek a végrehajtásához szükséges. Ilyen felhatalmazó rendelkezést azonban sem a Ket., sem más nemzetközi jogi dokumentumok a Kkt. vonatkozásában jelenleg nem tartalmaznak, ennek megfelelően a Ket. szabályait a közigazgatási bírság kiszabására irányuló eljárásban alkalmazni kell.
A Ket. 70. § (1)-(2) bekezdései szerint, ha a hatóság az ügyfélnek az eljárás megindításáról való értesítését mellőzte, és az ügyben bizonyítási eljárást folytatott le, annak befejezésétől számított öt munkanapon belül értesíti az ügyfelet, hogy az – az iratokba való betekintés szabályai figyelembevételével – megismerhesse a bizonyítékokat, azokra öt munkanapon belül észrevételt tehessen, élni tudjon nyilatkozattételi jogával, és további bizonyításra irányuló indítványt terjeszthessen elő. Az értesítés mellőzhető, ha az ügyfél már a bizonyítási eljárás során megismert minden bizonyítékot, és módjában állt gyakorolni a fent meghatározott jogait, vagy ha az ellenérdekű ügyfél nélküli ügyben a hatóság teljesíti az ügyfél kérelmét.
Az idézett alkotmánybírósági határozat utal arra is, hogy az eljárás megindulásáról a tisztességes eljárás követelményének és a Ket. előírásainak megfelelően értesíteni kell az ügyfelet: a Kkt. 21/A. § (5) bekezdésében meghatározott, a Ket. garanciális szabályaival ellentétes rendelkezését ezért megsemmisítette. A megsemmisítést a normakollízió mellett a szűk körű mentesülési lehetőségek tették indokolttá, amelyek megkövetelik, hogy az eljárás alá vont személy e tényről az első fokú határozat kézhezvétele előtt értesüljön.
Az Alkotmánybíróság 3/2007. (II. 13.) AB határozatában elvi éllel rögzítette, hogy az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jog olyan alkotmányos alapjog, amely mindenkit megillet, akinek jogát, vagy jogos érdekét a bírói, államigazgatási vagy más hatósági döntés érinti. A jogorvoslathoz való jog tárgyát tekintve a bírói, illetőleg a hatósági döntésekre terjed ki. A jogorvoslathoz való jog tartalma az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez vagy, magasabb fórumhoz fordulás lehetősége. A jogorvoslathoz való jog törvényben meghatározottak szerint gyakorolható, ezért az egyes eljárásokban eltérő szabályozás lehetséges. Az érintettnek tehát minden olyan esetben, amikor azt az adott jogszabály lehetővé teszi, meg kell adni a lehetőséget arra, hogy az általa sérelmezett döntés ellen jogorvoslattal éljen. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a jogorvoslathoz való jog tényleges érvényesüléséhez a „jogorvoslás” lehetősége is szükséges, vagyis az, hogy a jogorvoslat fogalmilag és szubsztanciálisan tartalmazza a jogsérelem orvosolhatóságát.31
A fentiekre tekintette megállapítom, hogy a rendőrség, mint hatóság eljárása a közigazgatási bírság kiszabás során a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével, valamint az eljárás alá vont személyek tisztességes eljáráshoz és jogorvoslathoz való jogával összefüggésben visszásságot okozott.
5. Több beadványt tevő sérelmezte, hogy a hatóságok nem tettek eleget törvényi kötelezettségüknek, és nem tájékoztatták megfelelően a személyeket a térfigyelő kamerák létéről, elhelyezkedéséről, vagy az adatrögzítés céljának megváltozásáról.
Az Alkotmánybíróság 36/2005. (X. 5.) számú határozatában foglalkozott az elektronikus megfigyelőrendszer (térfigyelés) működtetésének alkotmányossági kérdéseivel. Álláspontja szerint „a legtöbb kamerás megfigyelés elsődleges funkciója a normakövetésre való rábírás, de ha mégis bekövetkezik a jogsértés, akkor a technikai eszköz alkalmazása a számonkérés elősegítését, a szankcionálás lehetőségének megkönnyítését szolgálja.”
Rögzítette, hogy a magánszféra nem szűkül le a magánlakásra és az ahhoz tartozó területre, és „az elektronikus úton történő megfigyelés tehát alkalmas arra, hogy a magánszférába behatoljon, intim (szenzitív) élethelyzeteket rögzítsen akár olyképpen, hogy az érintett nem is tud a felvételről, vagy nincs abban a helyzetben, hogy mérlegelhesse az ilyen felvételek megengedhetőségét és azok következményeit. Az így végzett megfigyelés a magánélethez való jog sérelmén túl - szélesebb és mélyebb értelemben - az emberi méltósághoz való jogot általában is érintheti. A magánszféra lényegi fogalmi eleme éppen az, hogy az érintett akarata ellenére mások oda ne hatolhassanak be, illetőleg be se tekinthessenek. Ha a nem kívánt betekintés mégis megtörténik, akkor nemcsak önmagában a magánélethez való jog, hanem az emberi méltóság körébe tartozó egyéb jogosultsági elemek, mint pl. az önrendelkezési szabadság vagy a testi-személyi integritáshoz való jog is sérülhet.”
Az Rtv. 42. §-a alapján a rendőrség a rendőri intézkedéssel, illetve az ellátott szolgálati feladattal összefüggésben az intézkedéssel érintett személyről, a környezetéről, illetőleg a rendőri intézkedés szempontjából lényeges körülményről, tárgyról képfelvételt, hangfelvételt, kép- és hangfelvételt készíthet. Emellett arra is törvényi lehetősége van, hogy közterületen, ahol az közbiztonsági, bűnmegelőzési, illetve bűnüldözési célból igazolhatóan szükséges, bárki számára nyilvánvalóan észlelhető módon képfelvevőt helyezhet el és felvételt készíthet. 
A Rtv. meghatározza azt is, hogy a készített felvétel (az abban szereplő személyes adattal együtt) csak a rögzítés helyszínén elkövetett bűncselekmény, szabálysértés vagy a közlekedés szabályainak megsértése miatt indult büntető-, szabálysértési vagy más hatósági eljárás során, a rendőri intézkedés jogszerűségének közigazgatási eljárásban történő vizsgálata céljából, valamint az érintett személy jogainak gyakorlása érdekében használható fel. Garanciát jelent ugyanakkor, hogy az Rtv. alapján a rendőrségnek a képfelvevők elhelyezésére, a megfigyelt területre vonatkozó adatokat a központi szerv honlapján közzé kell tennie, a képfelvevő által megfigyelt területre belépő személyek tájékoztatását elősegítő módon figyelemfelhívó jelzést, ismertetést kell elhelyezni a képfelvevők elhelyezéséről, valamint az adatkezelés tényéről.
Az Rtv. fenti rendelkezései alapján tehát a rejtett adatkezelés tilalmazott: a rendőrségnek az adatkezelés pontos céljáról (így a közigazgatási eljárás során bizonyítékként való felhasználásáról) az érintetteknek egyértelmű tájékoztatást kell adnia.
6. Számos panaszból kitűnik, hogy a hatóságok eljárása a fellebbezési kérelmek elbírálása során nem egységes. Egyes esetekben az ügyfél kifejezetten közölte a hatósághoz címzett információkérő levelében, hogy nem kíván fellebbezni, mégis fellebbezésként értékelték azt, más esetekben a fellebbezési szándékkal írt iratot a hatóság nem tartalma szerint bírálta el, azaz nem minősítette fellebbezésnek.
A Ket. 34. § (5) bekezdése alapján az eljárás megindítására irányuló kérelemre vonatkozó szabályokat kell megfelelően alkalmazni az ügyfél által benyújtott más kérelemre is. A jogalkotó álláspontja szerint a kérelemre vonatkozó szabályok nem csupán az eljárás megindításáról szóló kérelemre vonatkoznak, hanem minden kérelemre, amellyel az ügyfél egyedi ügyben fordul a hatósághoz. E szabályból következik, hogy minden kérelmet tartalma szerint kell elbírálni, vagy hiányosság esetén hiánypótlási felhívásnak van helye.32
Az egyik vizsgált esetben a panaszos a városi bíróságnak címezve, de a hatóságot megszólítva postázta beadványát mindkét szervhez, és ebben nyilatkozott arról, hogy a hatóság határozata ellen „kifogással” kíván élni, mert az érintett útvonalon nem tapasztalt sebességmérő eszközt. Az iratot a megyei rendőr-főkapitányság nem tekintette fellebbezésnek, amit levélben közölt az ügyféllel, arra hivatkozva, hogy rossz helyen terjesztette azt elő, és az tartalmát tekintve nem minősül fellebbezésnek.33
A Hivatalomhoz érkezett panaszok egy másik része arról tanúskodik, hogy a hatóságok a fellebbezési illeték megfizetését abban az esetben is követelték az ügyfelektől, amikor ők beadványukban kifejezetten nyilatkoztak arról, hogy nem kívánnak fellebbezni, csupán néhány információra van szükségük az eljárással kapcsolatban. A hatóságok azonban ezt fellebbezésként értékeltek, érdemi vizsgálat nélkül elutasították, és 3000 Ft illeték megfizetésére hívták fel az ügyfelet.34
Mindezek alapján megállapítom, hogy a rendőrség, mint hatóság részletezett gyakorlata a jogbiztonság követelményével, valamint az eljárás alá vont személyek tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggésben visszásságot okozott, tekintettel arra, hogy nem tettek eleget kérelem tartalom szerinti elbírálására vonatkozó szabályoknak.
7. Az objektív felelősségről szóló szabályozás bevezetése óta érkezett Hivatalomhoz olyan tartalmú beadvány is, amelyben a panaszos azt sérelmezi, hogy a hatóságtól ugyanazon helyszínre és ugyanazon napra (de eltérő időpontokra) vonatkozóan két értesítő levelet is kapott, amelyben ugyanazon szabályszegése miatti eljárások megindulásáról tájékoztatták. Az ügyfél a tárgyi napon a két időpont között folyamatosan várakozott a tiltó tábla hatálya alatt, a járművet ezen időszak alatt bizonyíthatóan nem mozdították el.35
A ne bis in idem elve az ugyanazon (jogellenes) cselekmény miatti kétszeri eljárás alkotmányos jelentőségű és abszolút jellegű tilalmát jelenti, amely az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a jogállamiság elvéből, valamint az alkotmányos büntetőjog követelményéből vezethető le. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az objektív felelősség jogintézménye közigazgatási jog hatálya alá tartozik, azonban maga a jogviszony komplex jellegű, szabálysértése jellemzőkkel is rendelkezik. A ne bis in idem elve a tisztességes eljárás követelmények egyik legfontosabb, garanciális jellegű alapelve, melynek a korábban részletesen kifejtett jogi álláspontom szerint a közlekedési szabályszegések miatt indított közigazgatási eljárások során is fokozottan érvényesülnie kell.
Mindezek alapján megállapítom, hogy fenti ügyben a rendőrség, mint hatóság eljárása a panaszos eljárás alá vont személy tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggésben visszásságot idézett elő.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása, jövőbeni megszüntetése, megelőzése, valamint az országosan egységes jogalkalmazás érdekében, az Obtv. 20. §-a alapján felkérem az országos rendőrfőkapitányt, hogy intézkedjen annak érdekében, hogy 
1. a közigazgatási eljárásban, a közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény 21. §-ának alapján hozott határozatokat az ügyben eljáró rendőri szervek – a normál ügymenet mellett – haladéktalanul postázzák a gépjárművek üzembentartói számára;
2. a közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (Kkt.) 21. § (4) bekezdésében meghatározott, a szabályszegés elkövetésétől számított 60 napos (hosszabbítás esetén 90 napos) eljárási határidőn túl ne kerülhessen sor közigazgatási bírságot kiszabó határozat meghozatalára;
3. a gépjárművek üzembentartóit a közigazgatási eljárás megindításáról, a kimentési lehetőségekről, továbbá a képfelvételek és más bizonyítékok megismerésének lehetőségéről előzetesen, az elsőfokú határozat meghozatalát megelőzően tájékoztassák;
4. a kép- és hangfelvétel készítése során a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 42. §-ában meghatározott követelmények maradéktalanul érvényesüljenek, az adatkezelésről való pontos tájékoztatásra minden esetben sor kerüljön;
5. a hatóságok az első fokú határozatok elleni jogorvoslati kérelmeket tartalmuk szerint bírálják el, az ügyfelek érdekeit szem előtt tartva járjanak el;
6. a kétszeres büntetés tilalmával és más a tisztességes eljáráshoz való joggal kapcsolatos alapvető alkotmányos garanciák a közigazgatási eljárások során maradéktalanul érvényesüljenek.

Budapest, 2010. január 19.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet

1 Ket. 21. § (4) A bírságot a hatóság az (1) bekezdésben meghatározott előírás megszegését követő 60 napon belül szabja ki.
2 3. § (1) A közigazgatási hatósági eljárásban a törvény keretei között a hivatalból való eljárás elve érvényesül. (2) A közigazgatási hatóság: b) hivatalból állapítja meg a tényállást, határozza meg a bizonyítás módját és terjedelmét, ennek során nincs kötve az ügyfelek bizonyítási indítványaihoz, ugyanakkor a tényállás tisztázása során minden, az ügy szempontjából fontos körülményt figyelembe kell vennie,
3 Ket. 1. § (1) A közigazgatási hatóság az eljárása során köteles megtartani és másokkal is megtartatni a jogszabályok rendelkezéseit. Hatáskörét a jogszabályokban előírt célok megvalósítása érdekében, mérlegelési és méltányossági jogkörét a jogalkotó által meghatározott szempontok figyelembevételével és az adott ügy egyedi sajátosságaira tekintettel gyakorolja.
4 A Ket. 13. § (3) bekezdése szerint a fel nem sorolt közigazgatási hatósági eljárásokra vonatkozó jogszabályok e törvény rendelkezéseitől kizárólag akkor térhetnek el, ha azt e törvény kifejezetten megengedi.
5 A Ket. 105. § (7) bekezdése alapján.
6 OBH 4750/2008. számú ügy, a jelentés kiadásának időpontja: 2008. március.
7 A Kkt. 21/A. § (3) bekezdése szerint, ha a gépjárművet használatba vevő személy a bírság fizetésére kötelezett, és a jogerős határozatban megállapított bírságot határidőig nem fizette meg és azt tőle nem lehet behajtani, a bírság megfizetésére az üzemben tartót külön határozattal kell kötelezni.
8 A Kkt. 21/A. § (5) bekezdése alapján az […] igazolást az üzemben tartó a közigazgatási bírságot kiszabó határozat kézbesítését követő 8 munkanapon belül küldheti meg a hatóságnak.
9 Az Alkotmánybíróság ugyanakkor a szabályozással kapcsolatos koncepcionális ellenérveket, így például a közigazgatási bírságolás alkalmazását és a párhuzamos eljárás lehetőségével kapcsolatos kifogásokat elutasította.
10 Az Obtv. 17. § (5) bekezdése rögzíti, hogy az országgyűlési biztos nem járhat el olyan ügyben, amelyben a határozat felülvizsgálata iránt bírósági eljárás indult, vagy amelyben jogerős bírósági határozat született.
11 Az Obtv. 2. § (2) bekezdése alapján a külön biztos a szakterületén önálló intézkedési joggal rendelkezik, az országgyűlési biztos a külön biztos feladatkörébe tartozó ügyekben nem járhat el.
12 Jellemzően az ún. szükségességi-arányossági tesztet, a nem alapvető joggal összefüggő hátrányos megkülönböztetés esetén az ésszerűségi tesztet, a tulajdonjog korlátozása esetén pedig közérdekűségi tesztet.
13 Vö. 60/2009. (V. 28.) AB határozat: „A […] jogalkotó mérlegelési szabadságába tartozik annak eldöntése, hogy - alkotmányos keretek között - milyen felelősségi alakzatot alkot, figyelembe véve annak a jogágnak a sajátosságait, melyben azt elhelyezi. Lehetősége van azonban arra is, hogy az új társadalmi jelenségekre reagálva a már meglévő jogágak mellett új jogterületet alkosson, az alkotmányos garanciák szigorú érvényesülését biztosítva. Ennek során figyelembe vehet azonban a fenti szempontokon túl olyan tényezőket is, melyek elősegítik a felelősségre vonás hatékonyabb érvényesítését.”
14 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.
15 56/1991. (XI. 8.) AB határozat, ABH 1991, 454., 456.
16 Vö. Jakab András (szerk.): Az Alkotmány kommentárja I. Századvég Kiadó, Budapest, 2009. 164. o.
17 75/1995. (XI. 21.) AB határozat, ABH 1995, 376, 383.
18 315/E/2003. AB határozat, ABK 2003. október, 741, 743.
19 11/1992. (III. 5.) AB határozat, ABH 1992, 77, 84-85.; 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, ABH 1998, 372, 376-377.; 5/1999. (III. 31.) AB határozat, ABH 1999, 75, 88-89.; 422/B/1999. AB határozat, ABH 2004, 1316, 1320, 1322.
20 Az Alkotmány 50. § (2) bekezdése külön is garantálja a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatát, a tisztességes eljárás követelménye értelemszerűen kiterjed a közigazgatási eljárásokra.
21 Az Egyezmény 6. Cikk (1) bekezdése a tisztességes tárgyaláshoz való jogról rendelkezik.
22 Vö. Az Alkotmány kommentárja I. 164. o.
23 Vö. 60/2009. (V. 28.) AB határozat, ABH 2009,  
24 AJB 4823/2009, AJB 4877/2009, AJB 6218/2009, AJB 7469/2009.
25 AJB 4877/2009, AJB 1480/2009.
26 A szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény 11. § (1) bekezdése szerint nincs helye felelősségre vonásnak, ha a cselekmény elkövetése óta hat hónap eltelt (elévülés).
27 Lásd erről az egyes közlekedési tárgyú törvények módosításáról szóló 2007. évi CLXXV. törvény általános indokolását
28 A bírságolás szabályozásával kapcsolatos gyakorlatot összefoglalja a 60/2009. (V. 28.) AB határozat.
29 498/D/2000. AB határozat, 2003. szeptember. 
30 387/B/2007. AB határozat, 2008. november.
31 23/1998. (VI. 9.) AB határozat, 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, 19/1999. (VI. 25.) AB határozat.
32 Ket. 37. § (1) bekezdés.
33 AJB 7496/2009.
34 AJB 6002/2009, AJB 7406/2009.
35 AJB 5451/2009.