Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-701/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Kussinszky Anikó
dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindulása
A panaszos a Dr. Diósszilágyi Sámuel Kórház-Rendelőintézet pszichiátriai ambulanciájának valamint pszichiátriai osztályának eljárása miatt fordult hozzám.
Tekintettel arra, hogy a beadványban foglaltak alapján felmerült az emberi méltósághoz való joggal kapcsolatos visszásság gyanúja, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot indítottam és tájékoztatást kértem az egészségügyi intézmény vezetőjétől, valamint az esetet szintén vizsgáló Egészségbiztosítási Felügyelet elnökétől, majd annak megszűnését követően az ügyet átvevő Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (ÁNTSZ) Dél-alföldi Regionális Intézetének tiszti főorvosától.

A megállapított tényállás
1. A panaszos 2008 augusztusában, az őt ért traumát követően fordult pszichiáterhez, és traumás élményeinek feldolgozásában kért segítséget. Hónapokig járt ambuláns kezelésre. Panaszos 2009. január 16-án a pszichiátriai rendelésről panaszost akarata ellenére (kifejezetten ellenkezett) a pszichiáter átvitette a pszichiátriai osztályra, a sürgősségi beutalót azonban csak napokkal később állította ki. A kórház a sürgősségi beszállítást követően csak három nappal később, január 19-én értesítette a bíróságot, aznap megtörtént az igazságügyi elmeorvos szakértő véleményezése, mely alapján a bíróság január 22-én határozatot hozott a kötelező pszichiátriai gyógykezelés elrendeléséről. 
2. A Dr. Diósszilágyi Sámuel Területi Kórház és Rendelőintézet főigazgatója megkeresésemre a következő tájékoztatást adta az esettel kapcsolatban:
A panaszos 2009. január 16-án jelentkezett a pszichiátriai rendelésen. Magatartása nyugtalan, agresszív volt, pszichés állapotának zavara következtében saját életére, testi épségére, egészségére jelentős veszélyt jelentett, ezért erre tekintettel a szakrendelés pszichiátere intézkedett a beteg közvetlen veszélyeztető magatartása alapján az azonnali pszichiátriai gyógykezelés céljából a Pszichiátriai Osztályra szállításáról. Az intézkedéssel egyidőben a főorvosnő telefonon jelezte az ügyeletes orvosnak a beteg állapotát, valamint az eddigi egészségügyi ellátás dokumentációjának rendelkezésére bocsátotta. A beteg felvételére 2009. január 16-án, pénteken késő délután került sor. Ezt követően a Pszichiátriai Osztály vezetője – a kialakult munkakapcsolatnak, gyakorlatnak és előzetes egyeztetésnek megfelelően – a pihenőnap utáni első munkanapon január 19-én hétfőn reggel tudta értesíteni a bíróságot a beteg intézetbe szállításáról, kezdeményezve a beszállítás indokoltságának megállapítását és a kötelező pszichiátriai gyógykezelés elrendelését. A bejelentés napján megtörtént az igazságügyi elmeorvos szakértő véleményezése, mely alapján a bíróság 2009. január 22-én hozta meg határozatát a kötelező pszichiátriai gyógykezelés elrendeléséről. 
A Pszichiátriai Osztályon felvételét követően magatartása agresszív, nyugtalan volt, verbális úton nem volt megközelíthető, neuroleptikus gyógyszeres kezelésben részesült. 
A beteg gyógykezelése során a sürgősségi gyógykezelésre alapot adó állapot kialakulásakor korlátozó intézkedések megtételére is sor került, az egészségügyi dokumentációban rögzített módon, mértékben és ideig. 
Összefoglalva: álláspontja szerint panaszos ellátása során az egészségügyi dolgozók a szakmai szabályok betartásával elvárható gondossággal, a beteg jogainak biztosításával a garanciális eljárási szabályok érdemi sérelme nélkül jártak el.
3. Az ügyben az Egészségbiztosítási Felügyelet, majd az ÁNTSZ is folytatott vizsgálatot, mellyel kapcsolatban az ÁNTSZ Dél-alföldi Regionális Intézetének tiszti főorvosa a következő tájékoztatást adta:
Az Egészségbiztosítási Felügyelet 2010 szeptemberében bekövetkezett megszüntetéséig az ügyben döntést nem hozott, az ügy pedig az ÁNTSZ Dél-alföldi Regionális Intézetéhez került, mint jogutód szervhez.
Az iratanyag áttanulmányozása után megállapították, hogy azt már az Intézet kivizsgálta. A Felügyelet által felkért igazságügyi orvos-szakértő – hasonlóan az Intézetük által felkért szakfelügyelő főorvos véleményéhez – egyértelműen megállapította, hogy sem a szakmai, sem a jogszabályi előírások nem sérültek az ellátás során, ezért a Felügyeletnél indult panasz vonatkozásában is megállapította, hogy a kórház részéről mulasztás, szabályszegés nem történt, és ezzel – úgy is, mint a Felügyelet jogutód szerve – a vizsgálatot lezártnak tekinti. Egyúttal, a Felügyeletnél indult eljárást jogutódként lezáró levelében tájékoztatta panaszost, hogy a bejelentés kivizsgálása az ÁNTSZ, mint közigazgatási hatóság előtt befejeződött, így újabb vizsgálatra – jogorvoslatra – már nincs lehetősége. 
A panasz kivizsgálása alapján készült tájékozató levél – többek között – a következőket tartalmazta:
– A beteg rögzítésére a beteg érdekében került sor, ez mindvégig az emberi méltóság tiszteletben tartásával történt. A kényszerítő intézkedés elrendelése a jogszabálynak megfelelően történt. Annak alkalmazására 15 óra 30 perctől 20 óra 15 percig került sor. A fokozott megfigyelés biztosítására felelős ápoló kijelölésre került. A megfigyelés biztosított, és dokumentált volt. 
– Rögzíti, hogy az írásbeli beutaló minimális megkésése nem tekinthető jogsértésnek, mivel a vonatkozó rendelkezés értelmében a pszichiátriai osztályra való felvétel beutaló nélkül igénybe vehető ellátás, különös tekintettel a sürgősségi esetekre.
– Tartalmazza továbbá, hogy az ellátó orvosok a lehetőség szerinti megfelelő időben és módon kezdeményezték a bírói szemlére való bejelentést. Ugyanis Makón és Csongrád megye más városaiban (Szentes, Szeged) a szokványos hétvégi munkaszüneti napokon (szombat, vasárnap) az illetékes bíróságokon nincs lehetőség bírói szemlét kérvényezni (faxon, telefonon, vagy üzenetrögzítőn). Jelen esetben a lehetőség szerinti legkorábbi időben: hétfőn megtörtént a bejelentés és még aznap megszületett az igazságügyi orvos szakértői vélemény. Ennek alapján a bíróság a veszélyeztető állapotot és a sürgősségi felvétel indokoltságát megállapította, valamint elrendelte a páciens kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelését. 
4. A Nemzeti Erőforrás Minisztérium egészségügyért felelős államtitkára, egy másik ügyben küldött megkeresésemre adott válaszában arról tájékoztatott, hogy az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 199. § (2) bekezdése garanciális szabályként írja elő sürgősségi beszállítás esetén a bíróság 24 órán belüli értesítését, így azt sem nemzeti ünnep, sem hétvége, sem munkaszüneti nap okán nem lehet azt elhalasztani.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek
– a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság és a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”);
– az emberi méltósághoz való jog és az abból levezethető önrendelkezéshez való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.);
– a személyes szabadsághoz való jog (Alkotmány 55. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani.”)

Alkalmazott jogszabályok
– Az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény;
– Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.); 
– Az egészségbiztosítás hatósági felügyeletéről szóló 2006. évi CXVI. törvény 
– A pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet

Megállapításaim
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat. Elsőként azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervre kiterjed-e a hatásköröm. 
A vizsgálattal érintett ÁNTSZ, annak korábbi regionális intézetei, illetve a jelenlegi megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek az Obtv. 29. § (1) bekezdés a) pontja szerint egyaránt közigazgatási feladatot ellátó szervnek tekintendőek, így tevékenységük vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján egyértelműen ombudsmani hatáskörbe tartozik.
A törvény a hatóság fogalmával szemben a közszolgáltatást végző szerv fogalmát nem határozza meg, azt az ombudsmani gyakorlat formálta és alakította ki. Az ombudsmani gyakorlat közszolgáltatóknak tekinti a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.1 A közszolgáltatás a lakosság nagy részét érinti, vagyis a közszolgáltatás tömeges jellegű és általában valamely alapszükségletet elégít ki. Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény 1. § (2) bekezdésének b) pontja szerint egészségügyi közszolgáltatás: a részben vagy egészben a központi költségvetés és az Egészségbiztosítási Alap terhére finanszírozott egészségügyi szolgáltatás. A fentiek alapján az ombudsmani gyakorlat közszolgáltatást végző szervek körébe tartozónak tekinti az egészségügyi intézményeket, amelyekre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Obtv. hatásköri szabályai értelmében – egyértelműen kiterjed.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az országgyűlési biztos – amint erre már több jelentésemben is felhívtam a figyelmet – egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget az Alkotmányban kapott mandátumának.
1. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.2 Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.3 Utóbbival összefüggésben egyetértek azzal az összefoglaló megállapítással, hogy a közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazás pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni.4
Az Alkotmánybíróság szerint az alanyi jogok érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos követelményéből erednek, de szoros kapcsolatban állnak a jogegyenlőséggel, törvény előtti egyenlőséggel is. A megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban ugyanis a jogbiztonság az, ami sérelmet szenved.5 A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon ugyan nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésben foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdésből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog.6 A tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. A közvetlen alkotmányi garanciák gazdaságossági és célszerűségi okokból, az eljárás egyszerűsítése vagy az időszerűség követelményének érvényesülése címén sem mellőzhetők.7 Már több jelentésemben is hangsúlyoztam, hogy különösen nagy súlya van ennek a tételnek akkor, amikor az adott eljárás eleve alapjog-korlátozásra, szankció kiszabására vagy jogkorlátozó intézkedés meghozatalára irányul.
A jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog – a közhatalmi tevékenység korlátaiként – önálló alkotmányjogi normaként érvényesülnek: gátját képezik a garanciális szabályok szándékolt félretételének, félreértelmezésének, a kiszámíthatatlanság okozta jogsérelmek bekövetkezésének. 

2. Az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében az élethez és az emberi méltósághoz való jogot nem egyszerű alapjogként, hanem olyan abszolút emberi jogként határozza meg, melytől senkit nem lehet önkényesen megfosztani, mivel a méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen az emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit. (64/1991. (XII. 17.) AB határozat)
Az Alkotmánybíróság a 8/1990. (IV. 23.) AB határozatban kimondta, hogy az emberi méltósághoz való jog általános személyiségi jog, amelynek egyes fontos eleme az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog. Ugyanebben a határozatban hívta fel a figyelmet arra az Alkotmánybíróság, hogy az önrendelkezési jog – mint az összes ún. különös személyiségi jog – az egyén autonómiáját, az egyéni döntés szabadságát védi.
Az Alkotmánybíróság 2000-ben foglalkozott először az egészségügyi önrendelkezési jog kérdéskörével.8 A vizsgálat során megállapította, hogy mások életének és testi épségének védelme – szükség esetén – megengedett korlátja lehet a betegek önrendelkezési jogának, így nem alkotmányellenes az, hogy nincs szükség a beteg beleegyezésére, ha a beavatkozás elmaradása mások életét és testi épségét veszélyezteti. Kérdés, hogy mi a helyzet azokkal a beavatkozásokkal, amelyek elmaradása nem mások, hanem a saját – az azokat visszautasító – személy életét, testi épségét veszélyezteti. Jogosult-e az állam beavatkozni egy „belső” alapjogi konfliktusba, az egyén helyett dönteni abban, hogy melyik alapvető joga élvezzen elsőbbséget. Fontos szempont, hogy a beteg – pillanatnyi fizikai állapotából, életkorából adódóan – rendelkezik-e olyan beszámítási, döntéshozatali képességgel, amelyre alapozva képes a visszautasítás lehetséges következményeit felmérni, és felelősségteljes döntést hozni.
Az Alkotmány külön nem nevesíti a betegjogokat, de az emberi méltósághoz való jogból, és az önrendelkezési jogból levezethetőek. Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) betegjogi katalógusa nevesíti – többek között – a beteg emberi méltósághoz való jogát, tájékoztatásához való jogát, és önrendelkezési jogát. Ezen jogok maradéktalan érvényesülését segíti elő az Eütv. X. fejezete, amely – szem előtt tartva, hogy „a pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során – helyzetére való tekintettel – fokozott védelemben kell részesíteni”9 – speciális szabályokat megállapítva rendelkezik a pszichiátriai betegek gyógyításáról és gondozásáról. Ilyen speciális szabály többek között, hogy „a 192-193. §-ban foglalt korlátozások10 elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell.”11 Továbbá: „Az e fejezetben foglalt betegjogi korlátozásokat részletesen dokumentálni és indokolni kell.”12
Az Alkotmánybíróság a már említett jelentésében kiemelte, hogy az „Emberi Jogok Európai Egyezményéből, illetve a Bíróság esetjogi gyakorlatából, valamint a […] nemzetközi dokumentumokból megállapítható, hogy az elmebetegek tekintetében az ön- és közveszélyesség oka lehet a személyi szabadság korlátozásának, a kötelező pszichiátriai gyógykezelésnek. A nemzetközi dokumentumok és a Bíróság gyakorlata is a hangsúlyt főképpen az eljárási garanciákra helyezi, azaz, hogy az elmebetegség miatt történő szabadságkorlátozás ne lehessen önkényes, csak a szükséges mértékű legyen, és csak a szükséges ideig tartson.” A személyi szabadság alapjogával [Alkotmány 55. § (1) bekezdés] kapcsolatban az Alkotmánybíróság rámutatott, hogy „e jog érvényesülése vizsgálható valamennyi – a személyi szabadságot valóban érintő – állami intézkedés alkotmányossági megítélésekor. […] A személyes szabadsághoz való jog érdemben felhívható valamennyi, a mozgás és a helyváltoztatást is korlátozó jogszabály alkotmányossági megítéléséhez. […] Ezen jogok korlátozásának alkotmányossága, a minden alapjog korlátozására irányadó – az Alkotmány 8. § (2) bekezdésébe foglalt – követelmények figyelembevételével dönthető el. […] Az Eütv. pszichiátriai betegekre vonatkozó rendelkezései nyilvánvalóan érintik az Alkotmány 55. § (1) bekezdésébe foglalt személyes szabadsághoz való jog érvényesülését.” Az Alkotmánybíróság szerint a személyes szabadság korlátozásával szemben fennálló alkotmányos követelmény, hogy a korlátozás feleljen meg a szükségesség és arányosság kritériumának.13

III. Az ügy érdeme tekintetében
Az Obtv. nem teszi lehetővé valamennyi sérelem, így különösen az orvos-szakmai, illetve etikai kérdések alkotmányjogi szempontú vizsgálatát. Tekintettel tehát arra, hogy az egészségügyi kezeléssel, beavatkozással kapcsolatos kérdésekben viszonylag szűk az ombudsman hatásköre, alapjogi szempontú vizsgálatot így a kényszerintézkedés alkalmazásának megfelelő dokumentálásával kapcsolatban, valamint a sürgősségi beszállítás dokumentálásával és a bírósági értesítéssel összefüggésben állt módomban lefolytatni. 
A betegdokumentáció valamint a vonatkozó jogszabályi rendelkezések áttekintését követően a következőket állapítottam meg:

1. A bíróság határidőn belüli értesítésének indokolatlan elmaradása
Az Eütv. 199. § (1) bekezdése alapján, ha a pszichiátriai beteg közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít, és ez csak azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el, az észlelő orvos közvetlenül intézkedik a beteg megfelelő pszichiátriai intézetbe szállításáról. A beteg beszállításánál szükség esetén a rendőrség közreműködik. A törvény 199. § (2) és (3) bekezdése rögzíti, hogy a beteg felvételét követően a pszichiátriai intézet vezetője 24 órán belül a bíróság értesítésével kezdeményezi a beszállítás indokoltságának megállapítását és a kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését. A bíróság pedig az értesítés kézhezvételétől számított 72 órán belül határozatot hoz, amelynek meghozataláig a beteg ideiglenesen az intézetben tartható.
A fenti szabály egyértelmű előírást tartalmaz a bíróság értesítésére nézve: a betegfelvételt követő 24 órán belül kell azt megtenni, nem a betegfelvételt követő naptári napon, vagy az azt követő első munkanapon. A szigorú határidő kikötése az Eütv. garanciális szabálya, jelentősége éppen abban áll, hogy a felvett beteg – bíróság ezirányú döntésének hiányában – a lehető legrövidebb ideig lehessen személyes szabadságában korlátozva. A bíróságnak ugyanis az egészségügyi intézmény értesítésének kézhezvételétől számított 72 óra áll rendelkezésére a határozata meghozatalához. Így amennyiben még a beteg felvételét követő 24 órán belül megtörtént volna az értesítés az egészségügyi intézmény részéről, úgy a bíróságnak legkésőbb 2009. január 20-án kellett volna határozatot hoznia. Jelen esetben az értesítéstől számított 72 órán belül meghozta ugyan határozatát a bíróság, mivel azonban az értesítés maga két napot késett, így a bíróság is csak 2009. január 22-én hozott határozatot.

2. A kényszerintézkedés elrendelésekor előírt eljárásrend betartása
Az Eütv. 192. § (1) bekezdése értelmében, személyes szabadságában bármely módon (fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerrel, illetve eljárással) csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges. A törvény 194. § (1) és (2) bekezdése előírja, hogy a 192-193. §-ban foglalt korlátozások elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell, továbbá az e fejezetben foglalt betegjogi korlátozásokat részletesen dokumentálni és indokolni kell.
A dokumentálásra vonatkozó részletszabályokat a pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet (a továbbiakban: ESzCsM rendelet) tartalmazza, melynek 3. számú melléklete az a formanyomtatvány, amelyet korlátozó intézkedés alkalmazása esetén minden esetben ki kell tölteni. Az Eütv. előírásainak megfelelően tartalmazza a betegjogi képviselő, illetőleg a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjének, valamint a 4. § (8) bekezdése szerinti személy értesítéséről szóló részt is.
Megjegyzendő, hogy az ESzCsM rendelet 4. §-ának jelen pillanatban nincsen ugyan (8) bekezdése, de vélelmezhetően a jogalkotó az utolsó, azaz a 4. § (7) bekezdésben foglaltakra utal, amely szerint: ”Korlátozó intézkedés – ideértve a gyógyszerek alkalmazását is – elrendelésére jogosultak körét, illetve a korlátozások elrendelésével kapcsolatos értesítés rendjét külön törvény határozza meg. A korlátozó intézkedés hatálya alatt álló pszichiátriai beteg a külön törvényben meghatározottakon kívül értesíthet más személyt is, feltéve, hogy ez nem veszélyezteti az intézkedés célját. Ha a beteg nem tudja e jogát gyakorolni, kérésére egy, általa megjelölt személyt a korlátozó intézkedés elrendelője értesít.”
A panaszos ellátásával kapcsolatos teljes körű betegdokumentáció másolatát bekértem a kórháztól, ebben pedig az ESzCsM rendelet 3. számú mellékletére való hivatkozás is szerepelt. A betegjogi képviselőhöz eljuttatást rögzítő rész azonban nem került kitöltésre, így a dokumentum tanúsága szerint a betegjogi képviselőt nem értesítették haladéktalanul a törvényi előírás ellenére. A nyomtatvány további, a betegjogi képviselő értesítését követő részei is hiányoznak, így nem tudható, hogy a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselője, illetve az ESzCsM rendelet 4. § (8) bekezdés14 szerinti esetben a beteg által megjelölt személy tájékoztatása megtörtént-e, illetőleg a felelős vezető tájékoztatásának megtörténtét (és annak időpontját) sem támasztja alá.

Összegzés
A fentebb részletezett két problémakörrel kapcsolatban megállapítható, hogy a jogszabályi előírások egyértelműek és világosak, az alkalmazásuk nem igényel külön értelmezést. Megállapítható az is, hogy a vizsgált esetben nem tartották be e speciális betegkörre vonatkozó, garanciális jellegű normákat. Az Egészségbiztosítási Felügyelet, illetve az ÁNTSZ vizsgálataiban eljáró egyes szakértők feladatkörébe elsősorban az orvos-szakmai kérdések megítélése, a megfelelő szakmai protokollok, ápolási standardok betartásának vizsgálata tartozik. A Felügyelet ezen felül eljárásaiban vizsgálta a betegjogok érvényesülését szolgáló előírások betartását is, de megszüntetése okán lezárni már nem tudta. A folyamatban lévő eljárás átkerült az ÁNTSZ-hez, és ahogyan azt a panaszosnak megküldött tájékoztatójában többször leszögezte, mint az Egészségbiztosítási Felügyelet jogutódja folytatta, majd zárta le. 
Az ÁNTSZ az üggyel kapcsolatban többszörösen is rögzítette, hogy a Kórház részéről mulasztás, szabályszegés nem történt. Mindebből következően megállapítható, hogy az Eütv. 199. §-ában rögzített betegjogi szempontot érvényesítő előírást az ÁNTSZ figyelmen kívül hagyta, eljárása során, azt nem hívta fel, a kórház mulasztásaként az egyértelmű törvényi előírástól („24 órán belül”) eltérő, más minőséget jelentő fogalomhasználattal („a lehetőség szerinti megfelelő időben és módon”) élt, és ez alapján a törvényi előírástól eltérő feltételt vizsgálva állapította meg az eljárás megfelelőségét.  A kényszerítő intézkedés alkalmazásával kapcsolatban vizsgálta ugyan annak dokumentáltságát, azonban a dokumentáció hiányosságát, és így a betegjogi szempontok érvényesülését ugyancsak nem állapította meg. 
Az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény 6. § (1) bekezdésének értelmében az egészségügyi államigazgatási szerv egészségügyi igazgatási és koordinációs feladatai körében – többek mellett – felügyeli az egészségügyi intézmények működésére vonatkozó szabályok érvényesülését, szakmai felügyeletet gyakorol az egészségügyi szolgáltatók és a lakossági gyógyszerellátást nyújtók tevékenysége felett. Ezen felül szakmai javaslatot tesz egészségügyi intézmények létesítése, fejlesztése, megszüntetése kérdésében a tulajdonos, illetőleg a finanszírozó számára, valamint engedélyezi – ha jogszabály másként nem rendelkezik – az egészségügyi szolgáltató tevékenységének végzését, ellenőrzi a tevékenységet és nyilvántartja az engedélyeket.
A betegjogok érvényesülésével összefüggő garanciális követelmények minden esetben jogszabályi rendelkezések formájában jelentek meg, a fentiek értelmében pedig az ÁNTSZ törvény által előírt eredeti jogkörébe tartozó feladata az egészségügyi intézmények működésére vonatkozó szabályok érvényesülésének felügyelete. Amennyiben az ÁNTSZ eljárása során megállapítja, hogy a törvényi előírás érvényesítéséhez nem adottak a személyi és/vagy tárgyi feltételek, úgy szakmai javaslatot tehetett volna az egészségügyi intézmény fejlesztésére a tulajdonos/finanszírozó számára.
Jelen esetben azonban nem rögzítették az egészségügyi szolgáltató jogszabálytól eltérő működését, ezért az ÁNTSZ felügyeleti jogkörében eljárva egyéb lépéseket sem tett (így például ajánlást a hiányosságok jövőbeni kiküszöbölése céljából), illetve a fenntartó számára sem jelezte, hogy a feltételek nem megfelelőek az előírások betartására. 
Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy a Dr. Diósszilágyi Sámuel Kórház-Rendelőintézet eljárásával és mulasztásával a személyes szabadsághoz való joggal, valamint az emberi méltósághoz való joggal és az abból levezetett önrendelkezéshez való joggal összefüggő súlyos visszásságot okozott. 
Megállapítom továbbá, hogy az ÁNTSZ Dél-alföldi Regionális Intézete a panaszos beadványa nyomán folytatott vizsgálata során – a fenti jogsértések figyelmen kívül hagyásával – a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, továbbá az eljárás alá vont személyek tisztességes eljáráshoz és jogorvoslathoz való jogával összefüggő visszásságot okozott. A jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményét sérti ezzel összefüggésben az a jogi helyzet, hogy a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet 3. sz. melléklete a rendelet már nem létező 4. §-ának (8) bekezdésére hivatkozik. 
A fentiekkel összhangban utalni kívánok az AJB-995/2011. számú jelentésemben megállapítottakra, amely szerint jelen pillanatban a betegjogok hatósági védelme sem formailag, sem tartalmilag nem megoldott, a megyei népegészségügyi szakigazgatási szervek a betegjogi aspektusú, valamennyi egészségügyi szolgáltató elleni panaszt, kérelmet közérdekű bejelentésként kezeli, és ennek megfelelően is bírálja el. A jogalkotói mulasztás folytán kialakult jogi helyzet a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, továbbá az egészségügyi szolgáltatás, ellátás során bekövetkezett jogsérelmeket elszenvedő panaszosok emberi méltósághoz való jogával, egészségügyi önrendelkezési jogával, tisztességes eljáráshoz, valamint jogorvoslathoz való jogával összefüggő visszásságot okoz, a jogsérelem közvetlen veszélyét idézi elő.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása és megelőzése, valamint az országosan egységes jogalkalmazás érdekében:
1. az Obtv. 20. §-a alapján felkérem az országos tiszti főorvost, intézkedjen annak érdekében, hogy a betegjogi panaszok kivizsgálása a jogszabályoknak – különösen az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvényben rögzítetteknek – megfelelően, az egészségügyi szolgáltatókra vonatkozó normák betartásának érdemi, nem pedig kizárólag formális ellenőrzésével történjen.
2. az Obtv. 21. § (1) bekezdésében alapján felkérem a Dr. Diósszilágyi Sámuel Kórház-Rendelőintézet főigazgatóját, hogy a jövőben a kórház a pszichiátriai betegellátás során az irányadó jogszabályi előírások figyelembevételével járjon el, tegyen eleget valamennyi, a személyes szabadság korlátozásával kapcsolatos dokumentációs és értesítési kötelezettségeinek, valamint sürgősségi gyógykezelés esetén a bíróság értesítésére vonatkozó jogszabályi előírásoknak.
3. az Obtv. 25. §-a alapján javaslom az egészségügyért felelős nemzeti erőforrás miniszternek, hogy a pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet 3. számú mellékletében található hivatkozás megfelelő módosításával szüntesse meg a jogbiztonság követelményét sértő jogi helyzetet.

Budapest, 2011. április 27.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 Vö. OBH 6501/2001 számú jelentés
2 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.
3 56/1991. (XI. 8.) AB határozat, ABH 1991, 454., 456.
4 Vö. Jakab András (szerk.): Az Alkotmány kommentárja I. Századvég Kiadó, Budapest, 2009. 164. o.
5 75/1995. (XI. 21.) AB határozat, ABH 1995, 376, 383.
6 315/E/2003. AB határozat, ABK 2003. október, 741, 743.
7 11/1992. (III. 5.) AB határozat, ABH 1992, 77, 84-85.; 49/1998. (XI. 27.) AB hat; ABH 1998, 372, 376-377.; 5/1999. (III. 31.) AB hat; ABH 1999, 75, 88-89.; 422/B/1999. AB hat; ABH 2004, 1316, 1320, 1322.
8 36/2000. (X. 27.) AB határozat.
9 Eütv. 189. § (1) bek.
10 A személyes szabadság korlátozása és az egészségügyi dokumentáció megismeréséhez való jog korlátozása
11 Eütv. 194. § (1) bek.
12 Eütv. 194. § (2) bek.
13 36/2000. (X. 27.) AB határozat
14 Értsd 4.§ (7) bek., ld. fentebb