Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 693/2010. számú ügyben

Előadó: dr. Gurbai Sándor
Az eljárás megindulása
A panaszos beadvánnyal fordult hozzám kiskorú fiának a Fejér Megyei Szent György Kórház Pszichiátriai Osztályán történt ellátásával összefüggésben. Mivel az ügyben alapvető joggal összefüggő visszásság gyanúja merült fel, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdésében foglalt felhatalmazás alapján vizsgálatot indítottam, melynek során tájékoztatást kértem a Fejér Megyei Szent György Kórház főigazgatójától.

Érintett alkotmányos jogok
A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam. (Alkotmány 2. § (1) bek.)
Az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége: A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. (Alkotmány 8. § (1) bek.)
Az emberi méltósághoz való jog: A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. (Alkotmány 54. § (1) bek.)

Alkalmazott jogszabályok
A Fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló egyezmény és az ahhoz kapcsolódó Fakultatív Jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 2007. évi XCII. törvény
Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény
A pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet

A megállapított tényállás
A panaszos kiskorú fia 2009. október 21-én került be a Fejér Megyei Szent György Kórház Pszichiátriai Osztályára, ahonnan 2009. október 29-én engedték haza. A gyermek nem beszél, viselkedését dühkitörések jellemzik és autizmussal él. A panaszos édesanya sérelmezte, hogy beteg gyermeke felvételekor nem hallgatták meg az állapotával kapcsolatos információkat; a szakorvos azt mondta neki, „ismerik a gyermekét és nem a kórház pszichiátriai osztályára való, ha nem tudják vállalni, adják intézetbe.” A panaszos sérelmezte, hogy az orvos megalázó, kioktató hangon utasította, mit kellene tennie. 2009. október 22-én a pszichiátriai osztály egyik ápolója megígérte a panaszosnak, hogy 2009. október 25-ére előjegyzi, mert akkor ügyel fiának az orvosa, és az édesanya beszélhet vele, ők azonban semmilyen felvilágosítást nem adhatnak az állapotáról. 2009. október 25-én – állítása szerint – arról tájékoztatták, hogy „az orvosnak sok a dolga, azt sem tudják, hol van és mikor ér vissza, inkább ne várjon rá.” 2009. október 26-án a panaszos ismételten bement a kórházba és hosszas várakozás után tudott csak beszélni fia kezelőorvosával, aki „félvállról közölte, hogy ő eddig ügyelt és majd a főorvostól fog tájékoztatást kapni.” A főorvos a panaszosnak azt mondta, hogy „már jobban van a gyerek és a szülők az elmúlt évek során az addig kipróbált gyógyszereket önkényesen hagyták el.” A panaszos állítása szerint a főorvos ezen kijelentése nem valós és sérelmezte, hogy 5 napon keresztül nem kapott tájékoztatást gyermeke állapotáról.
A panaszos kifogásolta továbbá, hogy gyermeke 2009. október 25-i látogatása alkalmával „(...) le volt szíjazva, pelenkázták, holott soha semmilyen körülmények között erre nem volt szükség, mert szobatiszta.” Az édesanya azt feltételezte, hogy rohama volt – egyszer már volt epilepsziás rohama –, ezért is aggasztotta a szülőt, hogy nem kapott tájékoztatást.
Az ügy teljes körű kivizsgálása érdekében két alkalommal is megkerestem kérdéseimmel a Fejér Megyei Szent György Kórházat. A kapott válaszokban az orvosigazgató-helyettes, illetve az osztályvezető főorvos arról tájékoztatott, hogy a beteget a felvétele éjszakáján az ügyeletes orvos fogadta. Nem megalázó és nem kioktató hangon (melyre tanúk is vannak) elmagyarázta az édesanyának, hogy a fiatal nem egy férfi pszichiátriai zárt osztályra való beteg.
A megkeresésemre adott válasz szerint „a szakorvos ügyeleti időben a beteg teljes anamnézisét nem hallgatta meg – ami igaz –, de mivel az édesanyja egy 10 oldalas beszámolót készített fia korábbi gyógykezeléseiről és a különböző gyógyszerek mellékhatásairól, ezért ügyeletben, tekintettel az osztályon fekvő közel 200 betegre, az orvos a kb. 15 perces megbeszélés után a beszélgetést a dokumentáció áttekintésével pótolta. Ezt követően másnap az orvos a kórházi szabályoknak megfelelően ügyelet után hazament, majd az azt követő napok az október 23-i ünnepek keretében teltek, így nem tudtak egymással beszélni. Az orvos október 25-én ügyeletes volt, de azon a napon az ügyeleti események nem tették lehetővé a személyes kontaktust. Október 26-án az orvos a korábbiakkal megegyező módon ügyelet után hazament. A főorvos tájékoztatta a panaszost arról, hogy a gyermeke jobban van és azok a mellékhatások, amiket az édesanya korábban jelzett, azokat klinikailag nagyon ritkán szokták észlelni és őt meglepi, hogy a korábbi kezelések kapcsán beállított összes gyógyszerrel kapcsolatban mellékhatásokat észlelt. (…) Végül egy olyan gyógyszert állítottak be a betegnél, amivel kapcsolatban az édesanya mellékhatásokat jelzett, azonban ezen mellékhatások egyike sem jelentkezett osztályos kezelésük alatt és a beteget a bejöveteléhez képest kifejezetten jobb állapotban tudták otthonába bocsátani.”
Az orvosigazgató-helyettes a személyes szabadság korlátozására vonatkozó intézkedéssel összefüggésben arról tájékoztatott, hogy felső végtagrögzítésre – 2009. október 25-én 11.50 – 15.00 között került sor. A tájékoztatás értelmében a korlátozás 3 óra 10 percig tartott, de közben, 1 és ¾ óra elteltével a beteget felengedték és WC-re kísérték. A rögzítések ideje alatt a fiatal folyamatosan éber volt, állapotát a nővérek és orvos is ellenőrizte. A személyes szabadság korlátozásának elrendelésére azért került sor, mert a panaszos fia más beteg ágyába feküdt, betegtársai ágyára vizelt. Ez indokolta a pelenka alkalmazását is. A panaszos fiának nem volt epilepsziás rohama.
Az orvosigazgató-helyettes tájékoztatott továbbá, hogy az október 23-a körüli hosszú hétvégén ügyeleti szolgálat működött, és bármelyik ügyeletes orvos tájékoztatta volna a panaszost gyermeke állapotával kapcsolatosan. Vannak azonban olyan ügyeleti napok, amikor az akut ellátás mellett több konzíliumot is tartanak, emiatt a hozzátartozókkal az egyébként megbeszélt időpontban nem biztos, hogy az orvos beszélni tud. 2009. október 25-én a szakorvos nem tudta megvárni a panaszost, a doktornő napközben betegeket vett fel, illetve az osztály aktuálisan sürgős betegeit látta el.
A tájékoztatás értelmében a betegjogi képviselőt a hatályos törvényeknek megfelelően 2010. október 26-án írásban értesítették, valamint a korlátozás részletes dokumentálására és indokolására sor került.
Az osztályvezető főorvos véleménye szerint a panaszos fia gyógykezelése speciális autista otthoni ellátást igényel.

A vizsgálat megállapításai
1. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
Az Obtv. a közszolgáltatást végző szerv fogalmát nem határozza meg, hanem az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok az egészségügyi közszolgáltatásokat végző szervekre úgy tekintenek, mint amelyek vizsgálatára a hatáskörük kiterjed. Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény 1. § (2) bekezdésének b) pontja értelmében „egészségügyi közszolgáltatás: a részben vagy egészben a központi költségvetés és az Egészségbiztosítási Alap terhére finanszírozott egészségügyi szolgáltatás.”
A fent hivatkozott rendelkezéseknek megfelelően, a vizsgálattal érintett Fejér Megyei Szent György Kórházat közszolgáltatást végző szervnek tekintem.

2. Az érintett alkotmányos jogok tekintetében
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. A jogállamnak pedig nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság 9/1992. (I. 30.) AB határozata értelmében a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Amint azt már az OBH 9960/1997. számú jelentés is hangsúlyozta, „az országgyűlési biztosok állandó – az Alkotmánybíróság álláspontjával megegyező – gyakorlata, hogy az Alkotmány 2.§ (1) bekezdésében deklarált jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményét olyan alkotmányos alapértéknek tekintik, amely minden jogalkalmazót kötelez.”
Az Alkotmánybíróság az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségének koncepcióját a 64/1991. (XII. 17.) AB határozatában fogalmazta meg, kifejtve, hogy az Alkotmány 8. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok tiszteletben tartására és védelmére vonatkozó állami kötelezettség nem merül ki abban, hogy az államnak tartózkodnia kell a jogok megsértésétől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről. Az államnak tehát nemcsak az egyes alanyi alapjogok biztosítása a feladata, hanem – a többi alapjoggal meg lévő összefüggést értékelve – az azokkal kapcsolatos értékek és élethelyzetek önmagukban való védelme is.
Az Alkotmány „Alapvető jogok és kötelességek” című XII. fejezete az 54. § (1) bekezdésében az élethez és az emberi méltósághoz való jogot nem egyszerű alapjogként, hanem olyan abszolút emberi jogként határozza meg, melytől senkit nem lehet önkényesen megfosztani, mivel a méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen az emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit. (64/1991. (XII. 17.) AB határozat)
Az Alkotmánybíróság a 8/1990. (IV. 23.) AB határozatban kimondta, hogy az emberi méltósághoz való jog általános személyiségi jog, amelynek egyes fontos eleme az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog. Ugyanebben a határozatban hívta fel a figyelmet arra az Alkotmánybíróság, hogy az önrendelkezési jog – mint az összes ún. különös személyiségi jog – az egyén autonómiáját, az egyéni döntés szabadságát védi.
Az Alkotmány külön nem nevesíti a betegjogokat, de az emberi méltósághoz való jogból, és az önrendelkezési jogból levezethetőek. Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) betegjogi katalógusa nevesíti – többek között – a beteg emberi méltósághoz való jogát, tájékoztatásához való jogát, és önrendelkezési jogát.
Ezen jogok maradéktalan érvényesülését segíti elő az Eütv. X. fejezete, amely – szem előtt tartva, hogy „a pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során – helyzetére való tekintettel – fokozott védelemben kell részesíteni”1 – speciális szabályokat megállapítva rendelkezik a pszichiátriai betegek gyógyításáról és gondozásáról. Ilyen speciális szabály többek között, hogy „a 192-193. §-ban foglalt korlátozások2 elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell.”3 Továbbá: „Az e fejezetben foglalt betegjogi korlátozásokat részletesen dokumentálni és indokolni kell.”4

3. A Fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ Egyezmény tekintetében
A Fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló Egyezmény5 1. cikke sajátos definíciót ad a fogyatékossággal élő személyekre vonatkozóan, nem határozva meg konkrétan, hogy kik a fogyatékossággal élő emberek. A preambulum is hangsúlyozza, hogy „a fogyatékosság egy változó fogalom, továbbá, hogy a fogyatékosság a fogyatékossággal élő személyek és az attitűdbeli, illetve a környezeti akadályok kölcsönhatásának következménye, amely gátolja őket a társadalomban való teljes és hatékony, másokkal azonos alapon történő részvételben.” Az Egyezmény 1. cikke erre építve határozza meg, hogy „Fogyatékossággal élő személy minden olyan személy, aki hosszan tartó fizikai, értelmi, szellemi vagy érzékszervi károsodással él, amely számos egyéb akadállyal együtt korlátozhatja az adott személy teljes, hatékony és másokkal egyenlő társadalmi szerepvállalását.”
Az Egyezmény magyar nyelvű szövege „hosszan tartó fizikai, értelmi, szellemi vagy érzékszervi károsodást” említ, azonban az angol nyelvű szöveg tisztábban fogalmaz: „long-term physical, mental, intellectual or sensory impairments”. Itt a „mental” szó nem a magyar fordításban szereplő „szellemi” kifejezéssel adandó vissza, hanem a „pszicho-szociális” terminológiával. A „mentális fogyatékossággal élő személyeken” tehát a korábban „pszichiátriai betegként” meghatározott embereket értjük, mai szóhasználattal: pszicho-szociális fogyatékossággal élő személyeket.
Az Egyezmény 3. cikke az alapelvek között első helyen említi a veleszületett méltóság, az egyéni autonómia tiszteletét, beleértve a saját döntés meghozatalának szabadságát és a személyek függetlenségét. Ugyanakkor a fogyatékossággal élő gyermekek jogainak védelme érdekében a 7. cikk 2. pontjában hangsúlyozza, hogy „minden, a fogyatékossággal élő gyermekekkel kapcsolatos intézkedés során elsődlegesen a gyermek legfőbb érdekeit kell figyelembe venni.”
A gyermek legfőbb érdekeinek figyelembevételét segíti elő az Eütv. azon szabályozása, mely előírja, hogy a személyes szabadság korlátozásának elrendeléséről a törvényes képviselőt haladéktalanul értesíteni kell.6

4. Az ügy érdeme tekintetében
A megalázó, kioktató hangnem és valótlan állítások tekintetében
A panaszos sérelmezte, hogy a szakorvos megalázó, kioktató hangnemben beszélt vele, valamint, hogy az osztályvezető főorvos valótlan állításokat tett. Ezen panaszok olyan körülményeket tártak fel, melyek valósága, illetve az ellentmondó állítások igazságtartalmának vizsgálatára az országgyűlési biztos eljárását szabályozó törvény nem nyújt lehetőséget, ezért e kérdésben alapjogot érintő visszásságot nem állapítottam meg.

A panaszos tájékoztatásának elmulasztása tekintetében
A panaszos kiskorú fia 2009. október 21-én került a Fejér Megyei Szent György Kórház Pszichiátriai Osztályára és a gyermek állapotáról tájékoztatást csak 5 nappal később, 2009. október 26-án kapott. 2009. október 25-én a panaszos fiával szemben korlátozó intézkedést alkalmaztak, azonban ennek okáról aznap nem, csak másnap értesült az édesanya.
Az október 23-a körüli hosszú hétvégén ügyeleti szolgálat működött, és bármelyik ügyeletes orvos tájékoztatta volna a panaszost gyermeke állapotával kapcsolatosan. Vannak azonban olyan ügyeleti napok, amikor az akut ellátás mellett több konzílium is jelentkezik, emiatt a hozzátartozókkal az egyébként megbeszélt időpontban nem biztos, hogy az orvos beszélni tud. 2009. október 25-én a szakorvos nem tudta megvárni a panaszost, a doktornő napközben betegeket vett fel, illetve az osztály aktuálisan sürgős betegeit látta el.
A megküldött dokumentumok alapján megállapítható, hogy a panaszos 5 napon keresztül nem kapott tájékoztatást fia állapotáról, annak ellenére, hogy a tájékoztatást többször, és kifejezetten kérte.
A Pszichiátriai betegek korlátozására vonatkozó kórházi belső szabályzat az értesítendők körénél többek között előírja a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjének tájékoztatását, azonban nem szabályozza, hogy ez a személyi szabadság korlátozásának elrendelését követően haladéktalanul szükséges.
Fentiek alapján megállapítható, hogy az Eütv. – már idézett – 194. § (1) bekezdésében foglalt értesítési kötelezettségének az egészségügyi szolgáltató nem tett eleget, azaz a személyes szabadság korlátozásának elrendeléséről a beteg törvényes képviselőjét haladéktalanul nem értesítették.
A megküldött egészségügyi dokumentáció alapján megállapítható, hogy a pszichiátriai beteggel szemben alkalmazott, egyéb korlátozó intézkedés dokumentálását tartalmazó adatlapoknak7 a beteg törvényes képviselője felé teljesítendő értesítési kötelezettségre vonatkozó része mindkét esetben kitöltetlen maradt, valamint ugyancsak tényként állapítható meg, hogy a Kórház Pszichiátriai betegek korlátozását részletező belső szabályzatának a beteg törvényes képviselőjére vonatkozó értesítési rendelkezése hiányos.
Mindezek alapján megállapítom, hogy az egészségügyi intézmény eljárása, miszerint a panaszos édesanya 5 napon keresztül nem kapott tájékoztatást kiskorú pszichiátriai beteg gyermekének állapotával kapcsolatban, valamint az, hogy a panaszost, mint törvényes képviselőt nem értesítették haladéktalanul kiskorú fia személyes szabadságának korlátozásáról, az Eütv.-ben nevesített tájékoztatáshoz, valamint ezzel összefüggésben, az Alkotmányban rögzített emberi méltósághoz való jog, illetve ennek fontos részét képező önrendelkezéshez való jog tekintetében visszásságot okozott.

A korlátozó intézkedések dokumentálása tekintetében
Az orvosigazgató-helyettes a személyes szabadság korlátozására vonatkozó intézkedéssel összefüggő tájékoztatásában mindössze egyszeri (2009. október 25. 11.50 – 15.00 közötti) személyes szabadság korlátozást – felső végtagrögzítést – említ, holott a mellékelt dokumentációból kiderül, hogy ugyanazon a napon – október 25-én – 18.30-tól 22.30-ig szintén rögzítést alkalmaztak. Ez utóbbi rögzítéssel kapcsolatosan a pszichiátriai beteggel szemben alkalmazott, egyéb korlátozó intézkedés dokumentálását tartalmazó adatlap nem tartalmazza a korlátozó intézkedés befejező időpontját, az elrendelő nevét és beosztását, valamint az alkalmazott fizikai intézkedést sem jelölték meg. A tájékoztatás értelmében az első korlátozás 3 óra 10 percig tartott, de 13.30 órakor a beteget felengedték, és WC-re kísérték. A tájékoztatás szerinti felengedés és WC-re kísérés tényét a csatolt egészségügyi dokumentáció nem tartalmazza.
Az orvosigazgató-helyettes tájékoztatása értelmében „a betegjogi képviselőt a hatályos törvényeknek megfelelően 2010. október 26-án írásban értesítették.” Ezzel ellentétben a pszichiátriai beteggel szemben alkalmazott, egyéb korlátozó intézkedés dokumentálását tartalmazó adatlapok szerint október 27-én juttatták el a betegjogi képviselőhöz a rögzítés tényére vonatkozó információt.
A csatolt dokumentumok között rendelkezésemre bocsátották a Pszichiátriai betegek korlátozására vonatkozó kórházi belső szabályzatot is, mely arról rendelkezik, hogy „a betegjogi képviselőnek jelentés az elrendelést követő 72 órán belül teendő.” Ez a rendelkezés az Eütv. 194. § (1) bekezdésének sérelmét jelenti, mivel utóbbi szabályozás értelmében a betegjogi képviselőt a személyes szabadság korlátozásáról haladéktalanul értesíteni kell.
A pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet 5. § (7) bekezdése tartalmaz ugyan a 72 órára vonatkozó rendelkezést, azonban más kontextusban: „Amennyiben az egyéb korlátozó intézkedés időtartama az elrendeléstől számított 16 órát meghaladja, annak fenntartását az orvos felülvizsgálja és indoklással együtt dokumentálja. Ezt követően az egyéb korlátozó intézkedés fenntartásának szükségességét az orvos ismételten, legkésőbb 72 óránként felülvizsgálja, indoklással együtt dokumentálja és a betegjogi, illetve ellátottjogi képviselőnek jelenti”.
Fentiek alapján megállapítom, hogy az Eütv. – már idézett – 194. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezés sérült, mivel a személyes szabadság korlátozásának elrendeléséről a beteg törvényes képviselője mellett a betegjogi képviselőt sem értesítették haladéktalanul.
Az orvosigazgató-helyettes tájékoztatása értelmében a rögzítések ideje alatt a beteg folyamatosan éber volt és állapotát ellenőrizték nővéri és orvosi szinten is. A személyes szabadság korlátozásának elrendelésére azért került sor, mert a panaszos fia más ágyába befeküdt, betegtársai ágyára vizelt. Ez indokolta a pelenka alkalmazását is.
A csatolt egészségügyi dokumentációból azonban kiderül, hogy a korlátozó intézkedés alkalmazására mindkét alkalommal azért került sor, mert a beteg irányíthatatlan, nyugtalan volt, a betegtársait zaklatta, ön- és közveszélyes volt.
Hangsúlyozni szeretném, hogy mivel a pszichiátriai beteg veszélyeztető, illetve közvetlen veszélyeztető magatartásának8 megállapítása orvos szakmai kérdés, ezért ennek vizsgálata nem tartozik a hatáskörömbe.
Az orvosigazgató-helyettes tájékoztatása szerint „a korlátozás részletes dokumentálására és indokolására sor került”. E közlésnek azonban a csatolt dokumentumokban rögzített adatok ellentmondanak, mely következtében megállapítható, hogy a jogszabályban előírtak szerinti részletes dokumentálásra nem került sor.
Ezzel kapcsolatosan fel szeretném hívni a figyelmet arra, hogy a személyes szabadság korlátozására irányuló intézkedések jogszabályban meghatározott alkalmazásának és dokumentálásának célja, hogy ezen jelentős alapjog-korlátozásra csak megfelelő garanciák mellett kerülhessen sor.
Fentiek mellett, a csatolt egészségügyi dokumentációból ugyancsak megállapítható, hogy a korlátozottan cselekvőképes, illetve cselekvőképtelen pszichiátriai beteg pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vételére vonatkozó kérelmet nem írta alá a nyilatkozattételre feljogosított személy.9
Mindezek alapján megállapítom, hogy a személyi szabadságot korlátozó intézkedések megfelelő dokumentálásának hiánya, valamint a Kórház Pszichiátriai betegek korlátozását részletező belső szabályzatának a törvényes képviselőre és a betegjogi képviselőre vonatkozó – az Eütv. sérelmét jelentő – értesítési rendelkezése az Alkotmányban rögzített jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével kapcsolatban visszásságot okoz.

Intézkedéseim
A feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok, valamint az Obtv. 21. § (1) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján felkérem a Fejér Megyei Szent György Kórház főigazgatóját, hogy
– kezdeményezze a Kórház Pszichiátriai betegek korlátozását részletező belső szabályzatának módosítását, – a betegjogi képviselő és a törvényes képviselő értesítésére vonatkozó kötelezettséggel kapcsolatosan – úgy, hogy az értesítésre a személyi szabadság korlátozásának elrendelését követően haladéktalanul kerüljön sor.
– a jövőben a kórház a pszichiátriai betegellátás során az irányadó jogszabályi előírások figyelembevételével járjon el, különös figyelemmel a tájékoztatáshoz való jog érvényesítésére és eleget téve a személyes szabadság korlátozásával kapcsolatos dokumentációs és értesítési kötelezettségeinek.

Budapest, 2010. április 1.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet

1 Eütv. 189. § (1) bek.
2 A személyes szabadság korlátozása és az egészségügyi dokumentáció megismeréséhez való jog korlátozása
3 Eütv. 194. § (1) bek.
4 Eütv. 194. § (2) bek.
5 Az Egyezményt a Magyar Köztársaság Országgyűlése a 2007. évi XCII. törvénnyel hirdetette ki.
6 V.ö.: Eütv. 194. § (1)
7 3. számú melléklet a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelethez
8 Ld. Eütv. 188. § b) és c) pontja
9 2. számú melléklet a 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelethez