Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 94/2010. sz. ügyben

Előadó: dr. Bassola Eszter
Az eljárás megindulása
Az utóbbi években számos hozzám forduló – kiskorú gyermeket nevelő – szülő sérelmezte a közlekedési társaságok eljárását, mivel azok jelentős összegű pótdíj megfizetésére szólították fel őket. A panaszosok egyrészt amiatt sérelmezték a közlekedési társaságok eljárását, mert az általuk küldött pótdíjfizetési felszólítás kézhezvételét megelőzően nem értesültek gyermekük jegy nélküli utazásáról, hiszen a jegyellenőrzés tényét a gyermekek nem mondták el otthon. A beadványok előterjesztői kifejezett aggályukat fogalmazták meg azzal kapcsolatban, hogy a közlekedési társaság a szülőknek küldött levélben már a magasabb összegű pótdíj megfizetésére szólította fel őket, hiszen az alap pótdíj megfizetése csak 2 napon belül lehetséges.
Egy másik, a pótdíjazáshoz kapcsolódó kérdéssel fordult Hivatalomhoz 2009-ben az Észak-Alföldi Regionális Államigazgatási Hivatal vezetője (továbbiakban: hivatalvezető). Arról tájékoztatott, hogy a menetrendszerinti helyi autóbusz közlekedés tárgyában alkotott helyi önkormányzati rendeletek díjat szabályozó rendelkezéseinek régiós szintű felülvizsgálata eredményeképpen megállapították, hogy azok igen eltérő tartalmúak a szabályozási tárgyköröket illetően. Az észak-alföldi Régióban hatályban lévő 25 rendelet közül egyesek a menetdíjon felül különféle pótdíjakat és költségeket is meghatároznak. 
Figyelemmel arra, hogy a hivatalvezető által benyújtott panasz és a gyermekek pótdíjazásával kapcsolatban érkezett beadványok témaköre – tehát a pótdíjazás problematikája – egymással összefüggő kérdéseket érintettek és felvetették a jogállamiság elvével, az ebből levezethető jogbiztonság követelményével és a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságok gyanúját, hivatalból vizsgálatot rendeltem el.
Ennek során megkerestem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, a nemzeti fejlesztési minisztert, a BKV Zrt., a Debreceni Közlekedési Zártkörűen Működő Részvénytársaság (továbbiakban: DKV), a Volán Egyesülés, a MÁV-START Vasúti Személyszállító Zrt., a Miskolci Városi Közlekedési Zrt. (továbbiakban: MVK) és a Szegedi Környezetgazdálkodási Nonprofit Kft. (továbbiakban: SZKHT) vezetőjét.

A megállapított tényállás
A hivatalvezető 2009-ben érkezett beadványa szerint a menetrendszerinti helyi autóbusz közlekedés tárgyában alkotott helyi önkormányzati rendeletek díjat szabályozó rendelkezéseinek régiós szintű felülvizsgálata eredményeképpen megállapították, hogy a Régióban hatályban lévő 25 rendelet közül egyesek a menetdíjon felül pótdíjat, bérletigazolvány kicserélési díjat, bérletbemutatási díjat, késedelmi díjat, igazolványszám fel nem tüntetése miatti díjat, bérletigazolvány árat és bérletszelvény visszaváltási költséget is meghatároznak. Ennek oka, hogy az önkormányzatok nem egységesen értelmezik azt, hogy az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. (Ártv.) Mellékletének B) szolgáltatások részében foglalt felhatalmazás mire terjed ki. A hivatalvezető szerint kérdéses továbbá a szerződésszegés jogkövetkezményeként előírt pótdíjnak a polgári jog rendszerébe történő elhelyezése is, mivel a Polgári Törvénykönyv ilyen kategóriát nem ismer. A pótdíj „intézménye”, illetve a felhatalmazás tartalmának értelmezése nem csupán régiós, hanem országos szinten is eltérő, a hivatalvezető ezért tartotta szükségesnek a probléma felvetését a következő jogi vélemény kifejtése mellett.
A menetrendszerinti helyi autóbusz közlekedés díját szabályozó rendeletek a menetdíjon felül fizetendő pótdíjat is meghatároznak, a szerződési feltételek megszegésének esetére, tipikusan az alábbi esetekre:
a) jegy, érvényes jegy, igazolvány, bérlet nélküli utazás,
b) kedvezmény jogosulatlan igénybevétele,
c) utazási feltételek megszegése.
A hivatalvezető a következők szerint indokolta jogi álláspontját: 
Az Ártv. Mellékletének B) szolgáltatások részében foglaltak alapján a települési önkormányzat képviselő-testületének árhatósági jogkörébe tartozik a menetrend szerinti helyi autóbusz közlekedési díjának, illetve az autóbusz különjáratok díjának megállapítása. A szolgáltató és a szolgáltatást igénybevevő utas között polgári jogi szerződés keletkezik, melynek a képviselő-testület csak az egyik elemét, mégpedig a szolgáltatásért fizetendő díjat jogosult rendeletben meghatározni, mivel az Ártv. erre ad felhatalmazást. Az önkormányzat rendeletében tehát a hatósági ármegállapítás körébe tartozó rendelkezést szabályozhat az Ártv. 8. § (1) bekezdése és a 9. §-a alapján, melyek a hatósági ár és áralkalmazási feltételek, mint kizárólagos rendeletalkotási tárgykörök. Az Ártv. 9. § (2) bekezdése meghatározza, hogy áralkalmazási feltétel pl. a minőség, a határidő, a szállítások ütemezése, a megrendelés nagysága, a teljesítés helye, a fizetési feltételek. Ez alapján a pótdíj, mint a hatósági ár meg nem fizetésének jogkövetkezménye nem minősül áralkalmazási feltételnek.
A fenti szabályozással kapcsolatban a válasz szerint – a jegy, bérlet, igazolvány díján túlmenően pótdíj rendeleti szabályozása az utazási feltételek, mint általános szerződési feltételek megszegésének esetére – az a kérdés merül fel, hogy az ártörvény hatósági ár megállapítására vonatkozó felhatalmazása kiterjed-e pótdíj megállapítására is?
A hivatalvezetőjének álláspontja szerint a szerződésszegés (általános szerződési feltételek megszegése) esetén annak következményeként a pótdíj rendeleti szabályozása törvénysértő, mivel a hatósági ármegállapítás körébe nem tartozó pótdíj megállapításával az önkormányzat túllépi az Ártv.-ben biztosított rendeletalkotási felhatalmazás kereteit. Magasabb szintű jogszabály által rendezett, illetve olyan tárgykört szabályoz, mely a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.) szabályai alapján elfogadott általános szerződési feltételek részét képezheti, de semmiképp sem rendeletalkotási tárgykör. Az Ártv. a közúti személyszállítás ellenszolgáltatásaként ad felhatalmazást a képviselő-testületnek legmagasabb hatósági ár – menetdíj – rendeleti szabályozására. A pótdíj azonban nem legmagasabb hatósági ár, hanem a szerződésszegés jogkövetkezményeként kiszabott bírságszerű szankció, amiért nem jár ellenszolgáltatás. Ezért is kizárt az Ártv. felhatalmazásának kiterjesztése a pótdíj rendeleti szabályozására.
A Ptk. 226. § (1) bekezdése értelmében jogszabály meghatározhatja a szerződés egyes tartalmi elemeit. A Ptk. 685. § a) pontjának értelmező rendelkezése szerint a 226. § (1) bekezdés vonatkozásában az önkormányzati rendelet nem jogszabály és a képviselő-testület nem rendelkezik külön törvényi felhatalmazással a pótdíj, mint szerződési elem egyoldalú rendeleti szabályozására. A felhatalmazás kizárólag a menetdíj, mint hatósági ár szabályozására terjed ki, tehát testületek a Ptk. 226. § (1) bekezdése alapján sem szabályozhatják rendeletben ezt a bírság jellegű díjat.
A szolgáltató és a szolgáltatást igénybe vevő utas közötti szerződéses viszony keletkezésének szabályait, tartalmát, valamint a szerződésszegés jogkövetkezményeit a Ptk., illetőleg a szolgáltató által, a Ptk. szabályai alapján kiadott általános szerződési feltételek, az utazási feltételek állapítják meg. A Ptk. 205/A. § (1) bekezdése értelmében általános szerződési feltételnek minősül az a szerződési feltétel, amelyet az egyik fél több szerződés megkötése céljából egyoldalúan, a másik fél közreműködése nélkül előre meghatároz és amelyet a felek egyedileg nem tárgyaltak meg. Mivel a személyszállítási szerződés esetén tipikusan általános szerződési feltételekről van szó, alkalmazni kell a Ptk. szerződési feltételek tisztességtelenségére vonatkozó rendelkezéseit.
A Ptk. 209. § (1) bekezdése előírja, hogy tisztességtelen az általános szerződési feltétel, illetve a fogyasztói szerződésben egyedileg nem tárgyalt szerződési feltétel, ha a feleknek a szerződésből eredő jogait és kötelezettségeit a jóhiszeműség és tisztesség követelményének megsértésével egyoldalúan és indokolatlanul a szerződési feltétel támasztójával szerződést kötő fél hátrányára állapítja meg. A fogyasztóval kötött szerződésben tisztességtelennek minősülő feltételekről szóló 18/1999. (II.5.) Korm. rendelet 2. § j) pontja értelmében a fogyasztói szerződésben az ellenkező bizonyításáig tisztességtelennek kell tekinteni különösen azt a szerződési feltételt, amely a fogyasztót túlzott mértékű pénzösszeg fizetésére kötelezi. A pótdíj, mint szerződésszegés, tipikusan a menetdíj meg nem fizetésének jogkövetkezménye általában a menetdíj többszörösének, 10-15 szeresének megfelelő összeg, ami vitathatatlanul túlzott mértékű. A Ptk. 209/A. § (1)-(2) bekezdései értelmében az általános szerződési feltételként a szerződés részévé váló tisztességtelen kikötést a sérelmet szenvedett fél megtámadhatja. Fogyasztói szerződésben az általános szerződési feltételként a szerződés részévé váló, továbbá a fogyasztóval szerződő fél által egyoldalúan, előre meghatározott és egyedileg meg nem tárgyalt tisztességtelen kikötés semmis. A semmisségre csak a fogyasztó érdekében lehet hivatkozni.
A Ptk. 209/B. § (1) bekezdése szerint pedig általános szerződési feltételként a fogyasztói szerződés részévé váló tisztességtelen kikötés 209/A. § (2) bekezdése szerinti érvénytelenségének megállapítását a külön jogszabályban meghatározott szervezet is kérheti a bíróságtól. A bíróság a tisztességtelen kikötés érvénytelenségét a kikötés alkalmazójával szerződő valamennyi félre kiterjedő hatállyal megállapítja.
A Ptk. 209. § (5) bekezdése – a 2006. március l-jéig hatályos 209/B. § (6) bekezdés – értelmében azonban nem minősülhet tisztességtelennek a szerződési feltétel, ha azt jogszabály állapítja meg, vagy jogszabály előírásának megfelelően határozzák meg. A Ptk. 685. §-ában foglalt értelmező rendelkezés szerint ez esetben az önkormányzati rendelet is jogszabálynak minősül. Azaz ha a pótdíj az utazási feltételek részét képezné, akkor megtámadható lenne, mint tisztességtelen szerződési feltétel, azonban ezen az alapon a helyi rendeletben szabályozott pótdíj a Ptk. 209. § (5) bekezdésére tekintettel nem lehet érvénytelen szerződési kikötés. A hivatalvezető ugyancsak utalt a Ptk. 205/B. § (1)-(2) bekezdéseire, melyek szerint az általános szerződési feltétel csak akkor válik a szerződés részévé, ha alkalmazója lehetővé tette, hogy a másik fél annak tartalmát megismerje, és ha azt a másik fél kifejezetten vagy ráutaló magatartással elfogadta. Külön tájékoztatni kell a másik felet arról az általános szerződési feltételről, amely a szokásos szerződési gyakorlattól, a szerződésre vonatkozó rendelkezésektől lényegesen vagy valamely korábban a felek között alkalmazott kikötéstől eltér. Ilyen feltétel csak akkor válik a szerződés részévé, ha azt a másik fél – a külön, figyelemfelhívó tájékoztatást követően – kifejezetten elfogadta.
A főkötelezettség nem teljesítése, azaz a menetdíj meg nem fizetése esetén a menetdíj 10-15-szörös összegének megfelelő pótdíj előírása a szokásos szerződéses gyakorlattól (teljes kártérítés esetén is csak a menetdíj összege követelhető) jelentősen eltér. A törvénysértő rendeleti szabályozással a Ptk. 205/B. § (2) bekezdése nem érvényesülhet. A pótdíjra vonatkozó szabályokat az autóbuszokon kifüggesztik, az utas már nem fejezheti ki ellenvetését, a szolgáltató pedig arra hivatkozik, hogy jogszabály állapította meg a díjat.
A pótdíj felhatalmazás hiányában rendeletben történő megállapításával a hivatalvezető álláspontja szerint felvetődhet a Ptk. 5. § (1) bekezdésébe ütköző jogalkotói hatalommal történő visszaélés kérdése is, mivel a pótdíj jogszabályba emelésével a fentiekben hivatkozott jogszabályi rendelkezések nem alkalmazhatóak. A felhatalmazás kereteinek túllépésével a jogalkotó jogszerűtlenül avatkozik be a szerződéses viszonyokba, mely sérti a szolgáltató és a fogyasztó Ptk.-ban foglalt jogait és az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében előírt jogállamiság elvét.
Az autóbusz közlekedés díját megállapító helyi rendeletekben az egész országban bevett gyakorlat, hogy a pótdíj összegét növekvő mértékben állapítják meg annak függvényében, hogy hány napon belül történik a kifizetése. A Ptk. 298. § a) pontja értelmében a kötelezett késedelembe esik, ha a szerződésben megállapított, vagy a szolgáltatás rendeltetéséből kétségtelenül megállapítható teljesítési idő eredménytelenül eltelt. A pótdíj előírt határidőn túli kifizetése a hivatal álláspontja szerint a Ptk. 298. §-a értelmében kötelezetti késedelemnek minősül, azaz szerződésszegés. A szerződésszegés következményeit pedig a Ptk., mint magasabb szintű jogszabály szabályozza, ezért az Ötv. 16. §-ában biztosított rendeletalkotási jogkör nem terjed ki a késedelmes befizetés következményeinek rendeleti szabályozására. Az Alkotmánybíróság hasonló álláspontra helyezkedett a 19/1998. (V. 22.) AB határozatában, melyben az alábbiakat állapította meg: "A szolgáltató szerv és a szolgáltatásait igénybe vevő utas között polgári jogi jogviszony keletkezik, amelynek tartalmát egyrészt a Ptk., másrészt a közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény (továbbiakban: Kkt.) szabályozza. A Kkt. 4. § (1)-(2) bekezdése kimondja, hogy a közúti közforgalmú személyszállítást végző járművön bárki utazhat, aki a meghirdetett utazási feltételeket megtartja. A szolgáltató és az utas közötti szerződéses viszony keletkezésének szabályait, tartalmát, valamint a szerződésszegés jogkövetkezményeit a Ptk., illetőleg a szolgáltató által, Ptk. szabályai alapján kiadott általános szerződési feltételek, a Kkt. elnevezése szerint az utazási feltételek állapítják meg.
A helyi önkormányzat a helyi tömegközlekedési szolgáltatások tekintetében csak a szerződés egyetlen elemének, a szolgáltatás hatósági árának önkormányzati rendeletben történő meghatározására rendelkezik törvényi felhatalmazással. A közlekedési vállalat és az utas között polgári jogviszony létesül, amelynek tartalmát, a szerződésszegés jogkövetkezményeit a Magyar Köztársaság Polgári Törvénykönyvéről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) szabályozza. A szerződésszegést elkövető személyekkel szemben csak a polgári jog általános szabályai szerint van joga a személyszállítást végző vállalatnak eljárni. A helyi önkormányzatot az utas és a közlekedési vállalat közötti jogviszonyban az Ártv. csak a tömegközlekedés hatósági árának rendeletben történő megállapítására jogosítja fel, a díjfizetés elmulasztása jogkövetkezményeinek szabályozására törvényi felhatalmazása nincsen. A tömegközlekedési szolgáltatások körében a szolgáltató és az utas közötti jogviszonyt törvény szabályozza. A szerződésszegés jogkövetkezményeit a Ptk. és a Ptk. szabályainak megfelelően megállapított általános szerződési feltételek határozzák meg.
Az Alkotmánybíróság határozatából a hivatalvezető azt a következtetést vonta le, hogy túllépi a képviselő-testület a rendeletalkotási felhatalmazás kereteit, amennyiben a szerződésszegés (menetdíj, pótdíj meg nem fizetése, szerződési feltételek megszegése) következményeit rendeletben szabályozza. A szerződésszegőkkel szemben alkalmazandó jogkövetkezmények a Ptk. szabályainak megfelelően állapíthatók meg az általános szerződési feltételekben (utazási feltételek), azonban rendeletben nem szabályozhatóak.
A Ptk. 299. § (1) bekezdése szerint a kötelezett köteles megtéríteni a jogosultnak a késedelemből eredő kárát, kivéve ha bizonyítja, hogy a késedelem elhárítása érdekében úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható. A törvény 301. § (1) bekezdése előírja, hogy pénztartozás esetében – ha jogszabály eltérően nem rendelkezik – a kötelezett a késedelembe esés időpontjától kezdve akkor is köteles a késedelemmel érintett naptári félévet megelőző utolsó napon érvényes jegybanki alapkamattal megegyező mértékű kamatot fizetni, ha a tartozás egyébként kamatmentes.
A kamatfizetési kötelezettség akkor is beáll, ha a kötelezett késedelmét kimenti. A jogosult követelheti a késedelmi kamatot meghaladó kárát. A pótdíj késedelmes megfizetése esetén annak összege az eltelt napok számával emelkedik, kb. 20-30-szorosa a menetdíjnak. Ilyen magas összegű díj előírása ellentétes a Ptk. kártérítésre, illetve késedelmi kamat mértékére vonatkozó szabályaival. Kizárt, hogy a menetdíj meg nem fizetésével annak 20-30-szorosának megfelelő kár keletkezik. A jegybanki alapkamat is 10% körüli, nem pedig 2000-3000%.
Előzőeknek megfelelően felhatalmazást adó jogszabály hiányában álláspontjuk szerint a képviselő-testület nem jogosult rendeletében meghatározni a bérlet visszaváltásának díját, bérletigazolvány árát, a kicserélési díját, a bérletbemutatási díjat, igazolványszám fel nem tüntetése miatti díjat, mivel ezek az árak, díjak nem tartoznak a hatósági ármegállapítás körébe. Az önkormányzat az Ártv. értelmében kizárólag a menetrend szerinti helyi autóbusz közlekedési díjának, az autóbusz különjáratok díjának, illetve áralkalmazási feltételeknek rendeletben történő megállapítására rendelkezik felhatalmazással.
A személyszállítási szerződés ráutaló magatartással, az utas akaratából létrejövő polgári jogi jogviszony, amely jogviszonyra a Ptk. rendelkezéseit kell alkalmazni. A menetdíj meg nem fizetése, illetve egyéb szerződési kötelezettségek nem teljesítése szerződésszegésnek minősül, a szerződésszegésre vonatkozó szabályokat és következményeket pedig a Ptk. XXV. fejezete tartalmazza. A törvény XXIII. fejezete rendelkezik a szerződést biztosító mellékkötelezettségekről. A pótdíj a hivatkozott törvényi rendelkezésekben szabályozott egyik jogintézménynek sem feleltethető meg, legfeljebb csak hasonlít rájuk, ezért aggályos az utazási feltételekben történő előírása is, sem kártérítésnek, sem pedig késedelmi kamatnak nem tekinthető. A Ptk. 246-247. §-ában szabályozott kötbérhez – a kötelezett meghatározott pénzösszeg fizetésére kötelezheti magát arra az esetre, ha olyan okból, amelyért felelős, nem, vagy nem szerződésszerűen teljesít – hasonlít a leginkább. A törvény – mint a legtöbb mellékkötelezettségnél – előírja, hogy a túlzott mértékű kötbér összegét a bíróság mérsékelheti erre azonban a pótdíjnál, mint a Ptk. által nem ismert fizetési kötelezettségnél nincsen lehetőség.
A hivatalvezető véleménye szerint e bírság jellegű szankciónak, illetve az előzőekben említett díjaknak (bérletbemutatás, igazolványszám fel nem tüntetés) az általános szerződési feltételek közötti, kötbérként történő megállapítása lenne jogilag a legkevésbé vitatható megoldás. A pótdíj helyi rendeletben történő egyoldalú megállapítása a szolgáltatást igénybevevő utas bevonása nélkül és a bírósági út kizárásával összeegyeztethetetlen a fentiekben kifejtett, – a fogyasztók védelme érdekében, illetve a szerződésszegési, a kártérítési, illetve a szerződést biztosító mellékkötelezettségre vonatkozó – Ptk.-ban foglalt alapelvekkel és szabályokkal, melyek kógens rendelkezéseket tartalmaznak a szerződésszegés esetére, illetve törvényi garanciákat biztosítanak a túlzott mértékű fizetési kötelezettség ellen. Alkotmányosan is elfogadható társadalmi érdek fűződik ahhoz, hogy minden utas megfizesse a menetdíjat. Azonban nem elfogadható az, hogy ezt a célt alkotmányellenesen, az önkormányzati rendeletalkotás törvényben lefektetett kereteit túllépve, a Ptk. rendelkezéseit "félretéve", felhatalmazás hiányában megalkotott szabállyal kívánja a jogalkotó elérni – zárja végezetül beadványát a hivatalvezető.
A közigazgatási és igazságügyi, valamint a nemzeti fejlesztési minisztertől a következő kérdésekben kértem tájékoztatást:
1.	ki jogosult és milyen keret között a pótdíj alkalmazásáról rendelkezni;
2.	milyen szintű jogszabályban lehet a pótdíjra vonatkozó kérdéseket szabályozni;
3.	figyelemmel a Ptk. rendelkezéseire, amely a pótdíj fogalmát nem ismeri, milyen feltételek teljesülése esetén lehet az általános szerződési feltételekben, illetve a közszolgáltatások díjtételét szabályozó jogszabályokban pótdíjfizetési kötelezettséget előírni;
4.	figyelemmel az Alkotmánybíróság 19/1998. (V. 22.) AB határozatában foglaltakra, az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvény hatósági ár megállapítására vonatkozó felhatalmazása kiterjed-e a pótdíj megállapítására is és e kérdéssel összefüggésben az önkormányzatok jogosultak-e a helyi tömegközlekedési és parkolási díjak meghatározása során a pótdíjakat ezekkel együtt meghatározni;
5.	milyen követelmények támaszthatók, támasztandók a pótdíj arányosságával kapcsolatban, (így pl. mennyiben felel meg a szolgáltatás-ellenszolgáltatás arányosságának egy 300 forint értékű menetjegy meg nem váltása és 30 napon túli fizetés esetén alkalmazandó nyolcvanszoros mértékű, összesen 24.000 forint összegű pót- és késedelmi díj, illetve a 4 napos 1650 forint összegű autópálya-használati díj meg nem fizetése esetén 15 napon túli fizetés során alkalmazandó ötvennégyszeres mértékű 68.750 forint összegű pótdíj);
6.	az ilyen mértékű pótdíjak mennyiben egyeztethetők össze a Ptk. 209. §-a szerinti tisztességtelen általános szerződési feltételekre vonatkozó, valamint a fogyasztóval kötött szerződésben tisztességtelennek minősülő feltételekről szóló 18/1999. (II. 5.) Korm. rendelet 2. § j) pontja szerinti, a fogyasztót túlzott mértékű pénzösszeg fizetésére kötelező feltételt tisztességtelen voltát megállapító jogszabályi rendelkezésekkel;
7.	amennyiben a 4. kérdésre a válasz nemleges, a Ptk. említett rendelkezéseire figyelemmel miként határozható meg a pótdíjak mértékének azon szintje, amelyek tisztességtelen szerződési kikötésnek és ennek következtében semmisnek tekinthetők;
8.	a Ptk. szerződés késedelmes teljesítésére vonatkozó rendelkezéseivel mennyiben egyeztethető össze az a közlekedési szolgáltatások minden területén érvényesülő szabályozási gyakorlat, miszerint 15, vagy 30 nap elteltével a pótdíj mértéke többszörösére emelkedik; a Ptk.-nál alacsonyabb rendű jogszabályok milyen felhatalmazás alapján határoznak meg a Ptk.-tól eltérő rendelkezéseket a kötelezett késedelmének következményeire;
9.	a szolgáltatási díjakhoz képest több tízszeres pótdíjakra vonatkozó szabályozások miként egyeztethetők össze a Ptk. kártérítésre és kamatszámításra vonatkozó rendelkezéseivel;
10.	a pótdíjra, mint a szerződésszegés jogkövetkezményére vonatkozó általános szerződési feltétel bírói felülvizsgálatára az utasnak, illetve a parkolóhelyet, vagy a gyorsforgalmi úthálózatot igénybe vevő gépjármű üzemben tartónak milyen lehetősége van;
11.	a pótdíjakra vonatkozó miniszteri és önkormányzati rendeletek milyen törvényi felhatalmazás alapján telepítenek pótdíjfizetési kötelezettséget szerződésszegés (nemfizetés) esetén a gépjármű üzemben tartójára a gépjárművet ténylegesen vezető és a parkolási, illetve gyorsforgalmi úthasználati díjat meg nem fizető járművezetővel szemben;
12.	tömegközlekedési közszolgáltatás jegy nélkül történő igénybe vétele esetén cselekvőképtelen (és ezáltal vétőképtelen), valamint korlátozottan cselekvőképes személyektől pótdíj jogszerűen követelhető-e.

A közigazgatási és igazságügyi miniszter válaszában mindenekelőtt a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (továbbiakban: Ötv.) vonatkozó rendelkezéseit emelte ki, melynek 8. § (1) bekezdése értelmében a helyi tömegközlekedés biztosítása a helyi önkormányzatok feladatai körébe tartozik, amit a lakosság igényeihez és az önkormányzat anyagi lehetőségéhez mérten látnak el. A Kkt. 4. § (1) bekezdése szerint a közúti közforgalmú személyszállításban az utazási feltételek megtartása mellett bárki részt vehet, a 19. § (3) bekezdése alapján pedig az üzembentartót szerződéskötési kötelezettség terheli. Az országos működési engedély alapján végzett vasúti személyszállítás részletes feltételeiről szóló 271/2009. (XII. 1.) Korm. rendelet (a továbbiakban: R.) 10. § (1) bekezdése a vasúti személyszállítással kapcsolatban hasonló szerződéskötési kötelezettséget támaszt a vasúti társasággal szemben. Mindezek alapján tehát a tömegközlekedés olyan, az állam, illetve az önkormányzatok által biztosított közszolgáltatásnak minősül, amelyben az utazási feltételek megtartása mellett bárki, megkülönböztetés nélkül részt vehet.
A menetrend szerinti személyszállítás igénybevétele során tehát az utas és a szolgáltatást nyújtó szervezet között írásba foglalás nélkül, ráutaló magatartással egy speciális szerződés jön létre. E szerződéssel összefüggésben a Ptk. csupán háttérjogszabályként alkalmazandó, a szerződésre vonatkozó — a szolgáltatás jellegére, speciális voltára tekintettel szükséges — részletszabályokat a R., a térségi, az elővárosi és a helyi működési engedély alapján végzett vasúti személyszállítás részletes feltételeiről szóló 270/2009. (XII. 1.) Korm. rendelet és a közúti személyszállítási szerződésekről szóló 20/1981. (VI. 19.) MT rendelet (továbbiakban: MT rendelet) határozza meg. A szerződés egy tartalmi elemével, a személyszállítás díjával kapcsolatos rendelkezések megállapítására azonban az Ártv. 7. § (1) bekezdése, illetve a Mellékletének B) pontja a belföldi közforgalmú, vasúti menetrend szerinti személyszállítás, a belföldi menetrend szerinti távolsági autóbusz-közlekedés és az iskolák és tanintézetek által rendelt belföldi távolsági autóbusz-különjáratok vonatkozásában a közlekedésért felelős miniszternek, a menetrend szerinti helyi autóbusz-közlekedés és az iskolák és tanintézetek által rendelt helyi autóbusz különjáratok, a menetrend szerinti személyszállítás (villamos, fogaskerekű, troli, metró, földalatti) és a helyiérdekű vasúti szolgáltatás tekintetében pedig a települési önkormányzat — fővárosban a Fővárosi Önkormányzat — képviselő-testületének ad felhatalmazást. A miniszter válasza szerint így bár a Ptk. 226. § (1) bekezdése alapján a szerződés tartalmi elemeit csak jogszabály állapíthatja meg, a Ptk. 685. § a) pontja alapján pedig a miniszteri rendelet nem, az önkormányzati rendelet pedig csak törvény felhatalmazása alapján, annak keretei között minősül jogszabálynak, az önkormányzati rendelet vonatkozásában az Ártv. tartalmazza a megfelelő felhatalmazást, a miniszteri rendelet tekintetében pedig eltér a Ptk. rendelkezéseitől, aminek révén a jogforrási hierarchia azonos szintjén elhelyezkedő jogszabályokról van szó. Ennek közjogi akadálya a miniszter szerint nincs, tekintettel arra is, hogy az Ártv. speciális jogszabálynak minősül a Ptk.- hoz képest, mivel az nem általában bármely szerződés, bármely tartalmi elemével kapcsolatban tartalmaz rendelkezést, csupán az Ártv. mellékletében meghatározott szerződések egyetlen tartalmi eleme az ott felsorolt szolgáltatások díjának meghatározása. Az Ártv. speciális rendelkezésére tekintettel a közlekedésért felelős miniszter tehát annak ellenére jogosult a különböző személyszállítási közszolgáltatásra vonatkozó szerződések ezen tartalmi elemét megállapítani, hogy a Ptk. alapján a miniszteri rendelet nem minősül jogszabálynak. Így mivel az Ártv. speciális jellegére tekintettel — a Ptk. 226. § (3) bekezdése által is megalapozottan — eltér a Ptk. 226. § (1) bekezdésében foglaltaktól, és lehetőséget biztosít arra, hogy a közlekedésért felelős miniszter a szolgáltatás díját, mint a szerződés egy tartalmi elemét megállapítsa, az Ártv. felhatalmazása alapján kiadott rendeleteknek a Ptk. 226. §-ába ütközése nem merül fel. Erre tekintettel az Ártv. Mellékletének B) pontjában felsorolt szolgáltatások díjának meghatározása miniszteri rendeletben és önkormányzati rendeletben történhet.
Tekintettel arra, hogy a pótdíj mértéke a személyszállításra vonatkozó közszolgáltatások, illetve az országos közutak használati díja esetében az Ártv. és a Kkt. alapján kiadott jogszabályokban kerül meghatározásra, a várakozási díj esetében pedig a pótdíjat a Kkt. állapítja meg, a pótdíjak mértéke tekintetében a Ptk.-nak a kártérítésre és kamatszámításra vonatkozó rendelkezései csak akként alkalmazhatók, hogy a pótdíj mértéke nem szakadhat el teljes mértékben a szerződésszegéssel okozott kártól, önmagában azonban az, hogy a pótdíj tételesen kerül megállapításra, nem vezet alkotmányellenséghez, mivel a jogalkotótól nem várható el, hogy minden esetre nézve megállapítsa a felmerült kár és az elmaradt haszon mértékét. Hasonlóképp nem jöhet szóba az Ártv. és a Kkt. felhatalmazása alapján kiadott önkormányzati rendeletek alapján megállapított pótdíj atekintetben a szerződési feltételek tisztességtelensége mivel a Ptk. 209. (6) bekezdése értelmében nem minősülhet tisztességtelennek a szerződési feltétel, ha azt jogszabály állapítja meg, vagy jogszabály előírásának megfelelően határozzák meg. Tekintettel arra, hogy a törvény felhatalmazása alapján kiadott önkormányzati rendelet a Ptk. 685. a) pontja alapján jogszabálynak minősül, az önkormányzati rendeletben megállapított pótdíjak nem minősülhetnek tisztességtelen szerződési feltételnek.
Mivel a pótdíj mértékét különböző jogszabályok határozzák meg, annak bírósági felülvizsgálatára a miniszter szerint nincs mód, a bíróságoknak ugyanis nincs hatáskörük arra, hogy a jogszabályban megállapított pótdíj mértékétől egyes szerződések tekintetében eltérjenek. Erre tekintettel a pótdíj — jogszabályszerűen megállapított — összege vonatkozásában a Ptk. tisztességtelen szerződési feltételekre, illetve kamatszámításra és kártérítésre vonatkozó azon rendelkezéseit, melyek azok bírósági felülvizsgálatát lehetővé teszik, alkalmazni nem lehet. A pótdíj túlzott mértékére hivatkozva az azt meghatározó jogszabály alkotmánybírósági felülvizsgálatára van csupán mód, melynek során az Alkotmánybíróság a Ptk. alapelveit figyelembe veszi ugyan, de nem kizárólag azok alapján dönt a jogszabályok alkotmányossága tekintetében.
A pótdíjfizetés kötelezettjének személyével összefüggésben a Kkt. 9/D. § (3) bekezdése egyértelműen rögzíti, hogy a várakozási díj és a pótdíj megfizetéséért a gépjármű üzembentartója felel, ezért nem a Kkt. alapján kiadott miniszteri és önkormányzati rendeletekből, hanem magából a Kkt.-ból fakad, hogy abban az esetben, ha a járművezető a várakozási díjat és a pótdíjat nem fizeti meg, az a gépjármű üzembentartójától is követelhető. A Kkt. 15. § (2) bekezdése ugyancsak meghatározza, hogy az úthasználati díj és a pótdíj megfizetésért a gépjármű üzembentartója felelős. A miniszter megjegyezte, hogy az Alkotmánybíróság a 6l7/B/2005. AB határozatában kifejtette, a pótdíjfizetési kötelezettségnek a gépjármű tulajdonosára (mint tipikus, leggyakoribb üzemben tartójára) telepítése nem ellentétes magasabb rendű jogszabállyal. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy ebben az esetben a jogalkotó a mögöttes felelősség egy speciális formájáról rendelkezik, ami a Ptk. általános is elveiből is következik, és amely konkrétan az autópálya-használati jogosultság ellenőrzésére kialakított rendszer sajátosságából fakad. Amint arra az Alkotmánybíróság is utalt, a tulajdonosnak (üzemben tartó) lehetősége van arra, hogy szerződésben előre kikösse, hogy a gépjárművet használó tevékenysége vagy mulasztása miatt utólag felmerülő költségek megfizetésének kötelezettsége a gépjármű tényleges használóját terheli, erre biztosítékot kérjen, vagy az eljárás során a felelősség alól magát kimentse. Az Alkotmánybíróság 617/B/2005. AB határozata szerint ezen jogalkotói megoldás tehát nem ellentétes a Ptk.-val, a kár- (kockázat-) telepítés adott módja összhangban van a tulajdonosi teherviselés jogelvével is.
A miniszter a gyermekek pótdíjazásával kapcsolatban kifejtette, hogy mivel mind a korlátozottan cselekvőképes, mind a cselekvőképtelen személy – a törvényes képviselő hozzájárulása hiányában is – megkötheti a csekély jelentőségű, a mindennapi életben tömegesen előforduló szerződéseket, így álláspontja szerint szerződésszegés esetén a pótdíj – mint a szerződésszegéshez kapcsolódó objektív jogkövetkezmény – megállapítható, függetlenül attól, hogy helytállni e személyek helyett a törvényes képviselőjük fog. Ezzel összefüggésben megjegyezte, hogy a fenti értelmezést támasztja alá az MT rendelet 6. § (2) bekezdése, illetve a R. 10. (2) bekezdése is, mivel ezen rendelkezések alapján a 6 éven aluli gyermek, valamint magatehetetlen személy – továbbá a R. alkalmazásában a szolgáltatás igénybevételére kísérő nélkül nem képes személy — kísérő nélkül utazásra nem jogosult. E rendelkezések tehát nem a közszolgáltatásra vonatkozó szerződés megkötéséhez, hanem csupán az utazásban történő részvételhez követelik meg, és nem a cselekvőképtelen vagy korlátozottan cselekvőképes személy törvényes képviselőjének, hanem bármely más kísérőnek a jelenlétét. A pótdíjfizetési kötelezettség pedig a miniszter álláspontja szerint önálló szerződésnek nem tekinthető, az mindössze a szerződés megszegésének jogkövetkezménye, így e tekintetben a cselekvőképtelenség vagy a cselekvőképesség korlátozottsága nem releváns.
A nemzeti fejlesztési miniszter a pótdíj jogi szabályozásával kapcsolatban mindenekelőtt az Ártv. 7. §-ára hivatkozott, amely a felhatalmazást tartalmazza a belföldi közforgalmú menetrend szerinti vasúti személyszállítás és helyközi (távolsági) autóbusz-közlekedés, valamint a nevelési-oktatási intézmények által rendelt belföldi autóbusz különjáratok legmagasabb díjairól szóló 48/2007. (IV. 26.) GKM rendelet (a továbbiakban: tarifarendelet) megalkotására. Eszerint a belföldi közforgalmú, vasúti menetrend szerinti személyszállítás, valamint a belföldi menetrend szerinti távolsági autóbusz-közlekedés, az iskolák és tanintézetek által rendelt belföldi távolsági autóbusz-különjáratok díját a közlekedésért felelős miniszter az államháztartásért felelős miniszterrel egyetértésben állapítja meg. Ugyancsak az Ártv. 7. § alapján állapítják meg rendeletben a települési önkormányzatok, illetve a fővárosban a Fővárosi Önkormányzat képviselő-testülete a menetrend szerinti helyi autóbusz-közlekedés, az iskolák és tanintézetek által rendelt helyi autóbusz-különjáratok, valamint a menetrend szerinti személyszállítás (villamos, fogaskerekű, troli, metró, földalatti) és a helyiérdekű vasút díjait.
A törvénynek a hatósági árak megállapítását tartalmazó szabályai között szerepel, hogy a hatósági árhoz tartozónak kell tekinteni annak áralkalmazási feltételeit is és azokat együtt kell jogszabályban közzétenni. A közlekedés díja tehát magában foglalja nemcsak a helyi, helyközi autóbusz-közlekedés és vasúti személyszállítás menetdíját, hanem az azzal kapcsolatban felszámítható egyéb díjakat is, így a pótdíjat is, mint olyan szankciós jellegű díjat, amelyet a személyszállítási szerződés (utazási feltételek) egyes feltételeinek be nem tartása esetén az utasnak a menetdíj összegén felül kell megfizetnie. E törvényi felhatalmazás alapján az árhatóságnak (miniszter, települési önkormányzatok) kell megállapítani a személyszállítási szerződéshez kötődő díjakat.
A helyközi közlekedésben kiszabható pótdíjak mértékét, valamint a pótdíjak kiszabására vonatkozó szabályokat a tarifarendelet 8. §-a tartalmazza. A pótdíjak mértéke attól függően alakul, hogy az utas milyen módon nem teljesíti a személyszállítási feltételekben és az üzletszabályzatokban előírt kötelezettségét.
Az autóbusszal végzett menetrend szerinti személyszállításról szóló 2004. évi XXXIII. törvény „Belföldi menetrend szerinti személyszállítás” című II. Fejezetében foglaltak alapján a helyi közlekedésben a települési (fővárosi) önkormányzat, helyközi (távolsági) közlekedésben az állam feladata a közforgalmú közlekedés részeként a lehető legmagasabb színvonalú menetrend szerinti autóbusz-közlekedés biztosítása az utazási igények és a rendelkezésre álló pénzügyi lehetőségek figyelembevételével.
A vasúti közlekedésről szóló 2005. évi CLXXXIII. (a továbbiakban: Vtv.) törvény alapján a vasúti személyszállítás állami, illetve a települési önkormányzatok számára önként vállalt feladat lehet.
Az autóbusz-közlekedési társaságok a Kkt. 4. § (1) bekezdésében, valamint a közúti személyszállítási szerződésekről szóló 20/1981. (VI. 19.) MT rendelet 6. § (3) bekezdésében foglaltak alapján Utazási feltételekben, illetve Üzletszabályzatban teszik közzé a Ptk. 205/A. § (1) bekezdése szerinti általános szerződési feltételeiket, amelyek a teljesség érdekében a pótdíjazás jogcímeit is tartalmazzák. 
Az autóbusszal végzett menetrend szerinti személyszállításról szóló közszolgáltatási szerződések V. Pénzügyi Feltételek című fejezete is tartalmazza az árszabályozási és díjalkalmazási feltételeket. A nemzetközi személyszállításban alkalmazandó pótdíjfizetési kötelezettséget az autóbusszal végzett nemzetközi személyfuvarozás általános feltételeiről szóló, Berlinben, az 1970. évi december 5. napján kelt Egyezmény kihirdetéséről szóló 1971. évi 29. törvényerejű rendelet mellékletének 26. §-a tartalmazza. A pótdíjazás jogi feltételeit a vasúti személyszállítási szolgáltatás tekintetében a vasúti személyszállítást igénybe vevő utasok jogairól és kötelezettségeiről szóló, 2007. október 23-i 1371/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet [p1. a 9. cikk (1) bekezdése], valamint az EK rendelet végrehajtását részletesen szabályozó, a térségi, az elővárosi és a helyi működési engedély alapján végzett vasúti személyszállítás részletes feltételeiről szóló 270/2009. (XII. 1.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. rendelet) teremti meg.
A GySEV Zrt. és a MÁV-Start Zrt. Személyszállítási Üzletszabályzatait (a továbbiakban: Szüsz) a Ptk. 205/A-205/C. §-aiban és a Vtv. 19-21. §-aiban előírt feltételek alapján adták ki, amelyeket a Nemzeti Közlekedési Hatóság hagyott jóvá.
A Magyar Állam, mint megrendelő és a MÁV-START Zrt., illetve a GySEV Zrt., mint vasúti személyszállítási szolgáltatók között létrejött közszolgáltatási szerződések szabályozzák az országos vasúti személyszállítási közszolgáltatás nyújtásának részletes feltételeit. A szerződés rögzíti, hogy a szolgáltató köteles gondoskodni a közszolgáltatást igénybe vevőktől származó díjak – ideértve a pótdíjakat is – teljes körű beszedéséről. 
A parkolási díj a közszolgáltatáshoz kötődik, amely szerződéses jogviszonyként működik. A szerződésszegés speciális szankciójaként jelenik meg a pótdíj. A parkolási díj esetében a pótdíj kiszabásának szabályait a Kkt. 15/C-l5/E. §-a határozza meg. A Kkt. 33/A. § (1) bekezdése törvényi szinten írja elő a pótdíjfizetési kötelezettséget, míg 33/B. § (1) bekezdése és 48. § (3) bekezdés g) pontja felhatalmazást biztosít a közlekedésért felelős miniszter részére, hogy a díjfizetéssel érintett országos közutakat, vagy azok egyes szakaszait, a használati díj, valamint megfizetésének elmaradása esetén a pótdíj mértékét, a fizetés módját és feltételeit, valamint a beszedett díj és pótdíj kedvezményezettjét a miniszter az adópolitikáért felelős miniszterrel egyetértésben, rendeletben állapítja meg.
E felhatalmazás alapján hirdették ki a többször módosított, az autópályák, autóutak és főutak használatának díjáról szóló 36/2007. (III. 26.) GKM rendeletet (a továbbiakban: matrica rendelet), amelynek 1. § (1) bekezdése pótdíj fizetését rendeli arra az esetre, ha a díjköteles útszakasz használatára díj fizetése nélkül, vagy nem a megfelelő mértékű díj megfizetésével került sor. A matrica rendelet 7/A. § (1) bekezdése meghatározott feltételek bekövetkezése esetén kötelezően előírja pótdíj alkalmazását, ugyanezen szakasz (2) bekezdése az előírtnál kisebb mértékű használati díj fizetése esetére bevezeti a pótdíjkülönbözet esetkörét, míg (3) bekezdése tételesen rögzíti a pótdíj mértékét, így annak alkalmazása kifejezetten e jogszabály rendelkezései alapján, mérlegelés nélkül történik.
A pótdíjra vonatkozó kérdéseket szabályozásával kapcsolatban a nemzeti fejlesztési miniszter az Ártv.-re hívta fel a figyelmet, amely szerint a jogszabályi szinteket, a parkolási díjnál a pótdíj mértékét a helyi önkormányzat rendeletében állapíthatja meg.
A használati díj és az útdíj, valamint az ahhoz kapcsolódó pótdíjakról a Kkt. 33/A. §-a tartalmaz rendelkezést. A díjak mértékét, ideértve a pótdíjat is a Kkt. felhatalmazása alapján kiadott rendeletben a közlekedésért felelős miniszter szabályozza.
A közlekedési szolgáltatók és a szolgáltatást igénybevevő utasok között létrejövő polgári jogi jogviszony tartalmát egyrészt a Ptk., a tarifarendelet, valamint az autóbusszal végzett személyszállítás esetén az MT rendelet, a személyszállítási feltételek, illetve a vasút esetében a Korm.rendelet és a Szüsz határozza meg. Az üzletszabályzatot és a díjszabást a vonatkozó jogszabályok keretei között a vasúti társaság dolgozza ki, azonban a közforgalmú személyszállításra irányadó, jogszabályban megállapított díjtételektől nem térhet el.
A vonatkozó jogszabályi előírások alapján a Nemzeti Közlekedési Hatóság által jóváhagyott általános szerződési feltételek utas által történő elfogadását követően (menetjegy megváltása) a szolgáltatóknak jogában áll pótdíjat kiszabni, ha az utas menetjegye elégtelen, vagy ha érvénytelen, illetve ha az utas egyéb módon nem tesz eleget a hivatkozott jogszabályokban előírt kötelezettségeinek. Amennyiben pedig az utazásra menetjegy megváltása nélkül kerül sor, ebben az esetben a személyszállítási szerződés (utazási feltételek) egyes feltételeinek be nem tartása (menetjegy megvásárlásának elmulasztása) miatt az utasnak a menetdíj összegén felül kell szankció jelleggel megfizetnie. A személyszállítási szerződéssel összefüggő hatósági árak a nyújtott szolgáltatás tekintetében sem értékarányosak: az utas távolról sem fizeti meg a részére nyújtott szolgáltatás ellenértékét.
A parkolási díj esetében az általános szerződési feltételek nem relevánsak, a használati díj és az útdíj esetében a Ptk. szerinti általános szerződési feltétel szintén nem releváns, hiszen az utak esetében a jogszabály rögzíti azokat az autópályákat, autóutakat és főutakat, amelyekre a jogalkotó használati díj-fizetési kötelezettséget írt elő.
A miniszter ugyanakkor megemlítette, hogy az útdíj tekintetében nincs jogszabályi rendelkezés arra vonatkozóan, hogy az útüzemeltető és az úthasználó között polgári jogi jogviszony keletkezik és bár a parkolás tekintetében közelmúltban hatályba lépett törvénymódosítás a parkolással kapcsolatos jogviszonyt polgári joginak minősíti, de az önkormányzat — mint a helyi közutak igazgatására és forgalomszabályozására felhatalmazott szervezet — valamint a parkolóhelyet használó közötti jogviszony sem tisztán polgári jogi jellegű. (A vonatkozó AB határozat sem mondja ki, hogy a fenti jogviszonyt polgári joginak kell tekinteni).
Az Alkotmánybíróság 19/1998. (V 22.) AB határozatába (a továbbiakban: AB határozat) foglalt eseti döntés szerint az önkormányzat megsértette a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 18. §-ában foglalt rendelkezést, amely szerint törvény által szabályozott társadalmi viszonyt a helyi önkormányzat rendeletében csak akkor szabályozhat, ha arra a törvény felhatalmazza, vagyis önkormányzati rendeletben szerződésszegő magatartás nem minősíthető szabálysértésnek. Az AB határozat indokolása tartalmazza azt is, hogy az Ártv. csak a tömegközlekedés hatósági árának rendeletben történő megállapítására jogosítja fel az önkormányzatot és a díjfizetés elmulasztása jogkövetkezményeinek szabályozására törvényi felhatalmazása nincsen.
Ugyanakkor a miniszter szerint a hatósági árhoz tartozónak kell tekinteni annak áralkalmazási feltételeit is, így az ártörvény felhatalmazása véleményük szerint a pótdíjakra is kiterjed, valamint a közlekedési szolgáltatások szabályozása kapcsán a jogok és kötelezettségek pontos definiálása a kötelezettségek megsértésének jogkövetkezményeit is magába foglalják. A pótdíj nem szabálysértési tényálláshoz kapcsolódik, hanem a szolgáltatás jogosulatlan igénybevétele esetére megállapított egyfajta kártérítés.
A matricás használati díjfizetési rendszerben a pótdíj szabályainak meghatározására kifejezett törvényi felhatalmazás (Kkt. 33/B. § (1) bekezdés) alapján került sor, ezért a matricás díjszedési rendszer a miniszter szerint összhangban áll a hivatkozott AB határozatban rögzített követelményekkel. 
Amint az a nemzeti fejlesztési miniszter válaszában szerepel, személyszállítás esetén alkalmazott pótdíj arányosságával kapcsolatban a legfontosabb szempont a kellő visszatartó hatás elérése mind a mulasztás elkövetőjével, mind az utazás többi résztvevőjével szemben, vagyis egyrészt a pótdíjnak a szerződésszegő magatartástól való tartózkodást kell ösztönöznie, másrészről – mint kárátalánynak – fedeznie kellene a magatartás miatti bevételkiesést, illetve a menetdíj utólagos beszedésével kapcsolatos többletköltségeket. A pótdíj összege a fenti preventív és megtorló cél elérésének arányában került meghatározásra.
A pótdíj késedelmes megfizetése esetén alkalmazható összeg viszont már nem csak egy szerződésszegő magatartás, hanem annak halmozódása alapján illeti meg a szolgáltatót, mert annak alkalmazására akkor kerül sor, amikor nem csak a jeggyel, bérlettel történő visszaélést – vagy jegy nélküli utazást — követte el az utas, hanem az ennek következtében fizetendő pótdíj megfizetését sem teljesítette határidőben. A szolgáltatók tapasztalatai alapján megállapítható, hogy minél több idő telik el a szerződésszegő magatartás óta, annál kevesebb a valószínűsége annak, hogy az utas a pótdíjat megfizeti. A késedelem esetén fizetendő pótdíj összege a minél előbbi teljesítést is hivatott biztosítani, miután erre ösztönöz, illetve mivel a pótdíj behajtása a szolgáltatóknak is többletköltséget eredményez, ezt is figyelembe kellett venni a késedelmes pótdíj összegének meghatározásakor.
Általánosságban elmondható, hogy a pótdíj jogintézményének alkalmazására akkor kerülhet sor, ha a szerződő fél (az utas) szerződésellenes magatartást tanúsít. Ez esetben a miniszter szerint nincs relevanciája a szolgáltatás-ellenszolgáltatás arányosságának, hiszen a szolgáltató a pótdíj alkalmazásával a menetdíj összege felett jelentkező, rendkívüli költségeit és kiadásait próbálja fedezni. Tehát a használati díj arányossága nem vizsgálható, mert az közjogi jelleggel került meghatározásra, hiszen a jogalkotó minden jogalanyra kiterjedően állapítja meg a kötelezettséget.
Természetesen, a pótdíj üzletszabályzatban való meghirdetésének és esetenkénti alkalmazásának preventív, megelőző jellegű funkciója is van. A szolgáltatás-ellenszolgáltatás alapvető elve érvényesülésének a közösségi közlekedésben is megvalósuló érvényesülése közös érdek, ennek betartására pedig a pótdíj alkalmazása az egyik megfelelő eszköz.
A fentieken túlmenően nem hagyható figyelmen kívül az sem, hogy a visszatartó hatás érvényesülése az állami, önkormányzati költségvetésnek a közösségi közlekedés támogatására költségtérítés címén juttatott kifizetéseinek nagyságrendjére is jelentős befolyással van, amely a közpénzekkel való gazdálkodás szempontjából igen nagy jelentőséggel bír.
Az autópálya díj meg nem fizetése esetén kötelezően alkalmazandó pótdíjak összegének a meghatározásához azt figyelembe veszik, hogy a pótdíjfizetési kötelezettség a szabálysértési, illetve a büntetőjogi jogterületen kívül esik ugyan, de mégis büntetési szerepe van, melynek következtében a pótdíj összegének is meg kell felelni az Alkotmánybíróság által bizonyos alapjogok korlátozása esetén következetesen alkalmazott, ún. szükségességi-arányossági tesztnek.
Az alkalmazott pótdíjnak szükségesnek és arányosnak kell lenni a cél eléréséhez, vagyis ahhoz, hogy az úthasználókat az a jogtalan úthasználattól elrettentse. A szükségességi teszt az Alkotmánybíróság alkalmazásában azt jelenti, hogy az alkalmazott szankción, jelen esetben az alkalmazott pótdíjon kívül nincs olyan más, enyhébb, az érintett személyek egyéb jogait kevésbé korlátozó eszköz, mellyel a kitűzött cél elérhető lenne. Az arányosság azt jelenti, hogy a büntetésnek, jelen esetben a pótdíjnak arányosnak kell lenni az elkövetett ‘szabálysértés’ súlyával. Míg a pótdíjazás esetében a szükségesség könnyen alátámasztható, hiszen ténylegesen a pótdíjfizetési rendszer az, amely a legenyhébb eszköz a kitűzött cél elérésére, vagyis ez a magánszemélyek, illetve jogi személyek alapjogainak legszűkebb körét sértheti. Ha alapjogsértés egyáltalán felmerül, abban az esetben is legfeljebb a tulajdonhoz való jog sérelméről beszélhetünk, mely alapjog viszont még az alkotmányos alapjogok hierarchiájában is alacsonyabb szinten helyezkedik el, annak korlátozására közérdekből egyértelműen sor kerülhet, sőt, míg az egyéb alapjogok korlátozásánál más alapjog vagy más alkotmányos érzék szükségességét kell igazolni, addig a tulajdonhoz való jog korlátozásához az egyszerű közérdek is elegendő, feltéve, hogy a korlátozás nem aránytalan. A vizsgálódás tehát itt leszűkül arra, hogy a tulajdonkorlátozás súlya arányban van-e az érvényesíteni kívánt közérdekkel.
Az arányosság kérdésének a megítélése a szükségesség kérdéskörénél sokkal bonyolultabb. Az arányosság tekintetében az elsődleges szempont az, hogy valamely jogosulatlan úthasználóra kivetett pótdíj nem lehet olyan magas, hogy teljesen ellehetetlenítse az adott magánszemély létfenntartását vagy társaság működését.
A pótdíjak mértékének meghatározása a kezdetektől fogva a heti matricák árához kapcsolódik. Eleinte minden díjkategóriában ez volt a legkisebb érvényességi idő. 2003-ban először a nyári szezonban kísérleti jelleggel, majd 2004-től egész évre a Dl díjkategóriában a 4 napos jogosultság, az EU csatlakozást követően az 1999/62 „Eurovignetta” irányelv rendelkezései szerint 2005-től a 12 tonna feletti D4 díjkategóriában az 1 napos jogosultság, majd az Eurovignetta irányelv 2006/38. sz. módosítását követően 2007-től a D2 és D3 díjkategóriákban is az 1 napos használati jogosultság is bevezetésre került. Az egységes pótdíjmérték meghatározásának így az egyetlen ‚közös nevezője” továbbra is a heti matrica maradt.
2011. január 1-jétől a 15 napon belüli befizetés pótdíja az adott kategória heti jogosultság értékének 5-szöröse, a 15 napon túli befizetés pedig a 25-szöröse. Ezzel az alap pótdíj összegében is díjkategóriánként 2-10%-kal csökkent a tavalyi évhez képest.
Az elmondható, hogy a matricás rendszerben alkalmazott, alapdíjra vetített pótdíj szorzók nem kirívóak az egyéb közúti szolgáltatók (MÁV, BKV) illetve parkolási társaságok jelenlegi gyakorlatához képest.
A 100%-ban ellenőrzött rendszerekben egyszerűen díjfizetés valósul meg, mivel bliccelni nem lehet. A szabad áramlású rendszerekben — ahol sorompók nélkül fel lehet hajtani a díjköteles hálózati elemekre — külön ellenőrzési rendszert szükséges kiépíteni, azonban ezt közgazdaságilag 100%-os ellenőrzési hatékonyságra értelmetlen kiépíteni, mivel a költségei szinte sohasem térülnek meg. Ezért az ilyen sémájú rendszerekben a forgalom ellenőrzésének arányát és a bliccelési arány elfogadható mértékűre — pl.: 1% alattira — szorítását próbálják meg optimalizálni. Az úthasználók szemszögéből ez a rendszer úgy működik, hogy annak a valószínűségét, hogy az úthasználók jogkövető díjfizető magatartást tanúsítanak, a nem fizetők tettenérési valószínűségének és a fizetendő pótdíjnak a szorzatából vezetik le. Ennek megfelelően egy 80%-os „lebukási” gyakorisághoz alacsony pótdíjak is elegendőek, egy 20%-os valószínűség esetén azonban magasabb pótdíjakat kell érvényesíteni.
Az elmúlt években tökéletesített és lefedettségében, valamint arányában sokkal kiterjedtebbé vált hazai rendszert optimálisnak tekinti a tárca. Amennyiben ugyanis a pótdíjakat csökkentenék, akkor az azonos mértékű díjbevétel eléréséhez magasabb ellenőrzési intenzitásra, azaz több forrásra lenne szükség. Ha ezt a forrást beépítenénk a rendszerbe, akkor a szabályosan, jogkövető módon közlekedők terheit növelnénk — elméletileg a növekvő díjakban, ami azonban az Eurovignetta irányelv miatt már nem lehetséges így — ez egyértelműen a csökkenő szolgáltatási szintekben jelenne meg.
A parkolási díj pótdíja esetében a pótdíj mértékére a Kkt. tartalmaz rendelkezést, úgy, hogy azt a várakozási díj hatványában határozza meg. Jogalkotó döntése alapozza meg a pótdíj arányát.
A Ptk. 209. §-a szerinti tisztességtelen általános szerződési feltételekre vonatkozó, valamint a fogyasztói túlzott mértékű pénzösszeg fizetésére kötelező feltétel tisztességtelen voltát megállapító jogszabályi rendelkezésekkel kapcsolatban a miniszter elsőként azt emelte ki, hogy a Ptk. 209. § (5) bekezdése szerint, nem minősülhet tisztességtelennek a szerződési feltétel, ha azt jogszabály állapítja meg, vagy jogszabály előírásának megfelelően határozzák meg, a közlekedési szolgáltatók pedig a tarifarendelet 8. §-a által előírt pótdíjakat alkalmazzák, amely megalkotására az Ártv. adott felhatalmazást. A Ptk. a személyszállítás tekintetében szubszidiárius, mert a díjtételeket az arra jogosult — a miniszter vagy a helyi önkormányzat — rendelettel állapítja meg és attól a szolgáltató nem térhet el. A fogyasztóval kötött szerződésben tisztességtelennek minősülő feltételekről szóló 18/1999. (II. 5.) Korm. rendelet hatálya alá a közjogi normával megállapított díj nem tartozik, hiszen a közlekedési szolgáltatás nem tartozik a Ptk. 685. § e) pontja szerinti fogyasztói szerződés fogalma alá.
A parkolási díjak esetében sem értelmezhető a Ptk. 209. §-ában foglalt, a tisztességtelen szerződési feltételekre vonatkozó rendelkezés, továbbá a 18/1999. (II. 5.) Korm. rendelet rendelkezései sem irányadóak.
A miniszter véleménye szerint az ártörvény felhatalmazása kiterjed az áralkalmazási feltételekre is, illetve a közösségi közlekedés utasainak kötelezettségük nem teljesítésének jogkövetkezményeit a vonatkozó jogszabályok alapján jogosult a közlekedésért felelős miniszter, valamint a helyi önkormányzat képviselő testülete rendeletben szabályozni. A kifejtettek alapján nézetük szerint az alkalmazott pótdíj összege — amennyiben az a hatályos jogszabályoknak megfelelő módon és mértékben kerültek kiszabásra — nem minősül tisztességtelennek és semmisnek. A hatósági áron alapuló szolgáltatások tekintetében általános elvárás, hogy a szolgáltatónak megkülönböztetés-mentes szerződéskötési kötelezettsége álljon fenn, amely magába foglalja azt is, hogy a szerződni szándékozó fél az általános szerződési feltételekben foglaltakat elfogadja. A szerződéskötése nem kötelező, csak lehetőség, azonban a szolgáltató valamennyi ügyfél számára azonos feltételekkel biztosítja. Ebből következően a díjak megállapításakor figyelemmel kell lenni arra is, hogy az esetleges díjfizetés elmaradása esetén mekkora az azzal okozott kár.
Arra a kérdésemre, mely szerint a Ptk. szerződés késedelmes teljesítésére vonatkozó rendelkezéseivel mennyiben egyeztethető össze az a közlekedési szolgáltatások minden területén érvényesülő szabályozási gyakorlat, miszerint 15, illetve vagy 30 nap elteltével a többszörösére emelkedik, illetve a Ptk.-nál alacsonyabb rendű jogszabályok milyen felhatalmazás alapján határoznak meg a Ptk.-tól eltérő rendelkezéseket a kötelezett késedelmének következményeire, a miniszter a következő választ adta:
A hatékony pótdíj-rendszernek az említetteken túl alkalmasnak kell lenni elsősorban az utasok érdekeltté tételére a szerződésszerű teljesítésben, azaz a menetdíj megfizetésében, másodsorban pedig szerződésszegő magatartás esetén az utast érdekeltté kell tenni a szerződésszegő állapot mielőbbi orvoslásában, azaz a menetdíj és a pótdíj helyszínen történő azonnali, vagy rövid időn belüli utólagos megfizetésében.
Álláspontja szerint a pótdíj nem fizetése már egy többszörös szerződésszegő magatartás, amelyet a tarifarendelet is szankcionál. A pótdíjak összegeinek meghatározása kapcsán az elsődleges cél az utasok jogkövető magatartásának elérése, szükség esetén a kikényszerítése volt.
A Ptk. késedelmes teljesítésre, a kártérítésre és kamatszámításra vonatkozó rendelkezései a személyszállítás pótdíjaira nem terjednek ki.
A parkolási díjak esetén a Ptk. szabályaitól – a Ptk. diszpozitív jellegére figyelemmel – a Kkt. törvényi szinten tér el, amire a Ptk. lehetőséget ad, mivel a Ptk. szabályai kiegészítőek ezen jogviszony esetében.
A pótdíj bírói felülvizsgálatával kapcsolatban a nemzeti fejlesztési miniszter kiemelte, hogy az utas és a szolgáltató között a személyszállítás tárgyában létrejövő polgári jogi jogviszony sajátossága, hogy az ellenszolgáltatás mértékét — közte a pótdíjat is — önkormányzati, illetve miniszteri rendelet, mint jogszabály állapítja meg. A Ptk. 209. § (6) bekezdése alapján nem minősülhet tisztességtelennek a szerződési feltétel, ha azt jogszabály állapítja meg, vagy jogszabály előírásának megfelelően határozzák meg, így ezen megtámadási ok alapján a pótdíj mértéke nem tehető vitássá bíróság előtti eljárásban, illetve az előbbiekben kifejtettek alapján mivel a pótdíj nem a szolgáltató által megállapított általános szerződési feltétel, hanem hatósági ár, az azt megállapító jogszabállyal szemben bírói felülvizsgálat kizárt, annak alkotmányellenességét az Alkotmánybíróság állapíthatja meg.
Hasonlóan a személyszállítás és a parkolás díjaihoz, a használati díj és az útdíj pótdíja esetében a jogszabály felülvizsgálatára a rendes bíróság hatásköre nem terjed ki, annak alkotmányellenességét az Alkotmánybíróság állapíthatja meg.
A közlekedési szolgáltatóktól beérkezett tájékoztatás szerint az utánfizetéssel kapcsolatban felmerülő egyedi kérelmek elbírálását a szolgáltatóknál az erre a célra létrejött külön szervezet végzi és amennyiben az utas észrevételét a közlekedési társaság nem tudja megnyugtató módon rendezni, az utas az úgy vélt, ill. jogos érdeke érvényesítését polgári peres úton kezdeményezheti.
A cselekvőképtelen, valamint a korlátozottan cselekvőképes személyek pótdíjazásával kapcsolatban a miniszter a Ptk. 12/A. § (3) bek. és a Ptk. 14/B. § (2) bek. b) és d) pontjaira hivatkozott, melyek értelmében a korlátozottan cselekvőképes kiskorú és a gondnokság alatt álló korlátozottan cselekvőképes személy a törvényes képviselőjének közreműködése nélkül is megkötheti a mindennapi élet szokásos szükségleteinek fedezése körébe tartozó kisebb jelentőségű szerződéseket. A Ptk. 12/C. § (2) bekezdése szerint a kiskorúságuk miatt polgári jogi értelemben cselekvőképtelen 14 éven aluliak önállóan megköthetik és teljesíthetik a különös megfontolást nem igénylő, a mindennapi életben tömegesen előforduló, csekély jelentőségű szerződéseket, és azokon belül kötelezettséget is vállalhatnak. Ezeket a szerződéseket nem lehet semmisnek nyilvánítani. A Ptk. 15/A. § (2) bekezdése szerint a cselekvőképtelen személy maga is megkötheti azokat a csekély jelentőségű szerződéseket, amelyek a mindennapi életben tömegesen fordulnak elő és különösebb megfontolást nem igényelnek.
A nemzeti fejlesztési miniszter szerint a vasúton és autóbuszon történő utazás a fentiekben hivatkozott jogszabály által meghatározott körbe tartozik, az esetleges utánfizetési kötelezettség keletkezése pedig a korlátozottan cselekvőképes, illetve cselekvőképtelen által önállóan megköthető, illetve megkötött vasúti személyszállítási szerződés megszegéséből következő kötelezettség.
A Korm. rendelet, valamint az MT rendelet azonosan azt tartalmazza, hogy 6 éven aluli gyermek kísérő nélkül nem utazhat, amelyből következően ezek a jogszabályok lehetővé teszik a 6. életév felettiek részére a személyszállítási szerződés önállóan történő létrehozását és teljesítését. Ezzel egyben biztosítják a jogszerűségét a cselekvőképtelen és a korlátozottan cselekvőképes személyekkel létrehozott szerződéseknek is.
A miniszter válaszában végezetül arról tájékoztatott, hogy a tárca elkészítette a személyszállítási szolgáltatásokról szóló törvény tervezetét, amelynek a közigazgatási, valamint társadalmi egyeztetése 2011. június 5-én lezárult. Ennek egyik előzménye, hogy a Nemzeti Együttműködésről szóló Kormányprogram is kiemelt fontosságúként jelöli meg a közösségi közlekedés átalakítását, a szabályozási környezet egységesítését és az állami érdekeltségbe tartozó közlekedési szolgáltatók hatékony szervezeti struktúrájának kialakítását. A személyszállításra vonatkozó egységes törvény célja különösen az, hegy a személyszállítási szolgáltatásokra vonatkozó, eddig külön jogszabályokban szabályozott állami normarendszert egységes elvek mentén, egységes jogszabályba foglalva egy homogén, konzisztens és kiszámítható szabályozási környezetet biztosítson a személyszállítási szolgáltatásokban érintett szereplők számára.

A gyermekek pótdíjazásával kapcsolatos válaszok
1. A BKV Zrt. álláspontja szerint a közösségi közlekedési járművön történő utazás megfelel a fenti feltételeknek. Ellenkező esetben 14 éven aluli csak törvényes képviselőjével utazhatna, vonaljegyet, bérletet nem vásárolhatna, azokat nem érvényesíthetné, azokkal egyedül nem utazhatna. Amennyiben a jogalkotó úgy vélte, hogy van olyan kör, amely esetében egy cselekvőképtelen kiskorú rendelkezhet belátási képességgel és meghatározza ezt a kört (Ptk. fent idézett 12/C. § (2) bekezdése), azaz a 14 éven aluli kiskorú – a fentiek alapján – jogosult szerződést kötni, akkor tehát ez azt jelenti, hogy a szerződési szabadság a Ptk. fent idézett bekezdése tekintetében teljes mértékben megilleti. Mindebből következik, hogy a cselekvőképtelen kiskorúról feltételezi a jogalkotó, hogy rendelkezik azzal a belátási képességgel, hogy fel tudja mérni az idézett körben, akar-e szerződést kötni. Tehát a jogalkotó a cselekvőképtelen kiskorút feljogosítja arra, hogy a Ptk. 12/C. (2) bekezdésében meghatározott esetekben eldönthesse, hogy szerződik-e, és a kiskorú belátására bízza azt, hogy adott esetben nem szerződik és ez esetben úgy utazik, azaz bliccel. Ha a kiskorú képes belátni, hogy köthet szerződést, akkor arra kell következtetnünk, hogy képes belátni azt is, hogy ha nem köti meg a szerződést, de igénybe vesz valamely a Ptk. idézett bekezdésének megfelelő szolgáltatást, akkor e vonatkozásban vetőképességgel is rendelkezik.
A vezérigazgató a gyermekek pótdíjazásával kapcsolatos álláspontját úgy foglalta össze, hogy ha elismerjük a cselekvőképtelen kiskorú jogát arra, hogy egyedül, törvényes képviselője nélkül kössön csekély jelentőségű, mindennapi életben tömegesen előforduló, különösebb megfontolást nem igénylő személyszállítási szerződést, például azzal, hogy közösségi közlekedési járműre történő felszállással egyidejűleg ott vonaljegyet érvényesít, akkor be kell azt is látni, hogy ehhez hasonlóan el kell ismernünk azt is, hogy ha viszont nem él a kiskorú ezen jogával, illetve kötelességével, akkor nemcsak a BKV Zrt. Üzletszabályzatát, hanem jogszabályt (a Fővárosi Közgyűlés aktuális viteldíj rendeletét) is sért, tehát maga a 14 éven aluli kiskorú ezáltal alanya lehet a pótdíjazási folyamatnak. Maga a pótdíjazási folyamatban való nyilatkozattétel azonban álláspontjuk szerint meghaladja a 14 éven aluli kiskorú fent írt lehetőségeit, tehát ekkor már mindenképpen törvényes képviselője jogosult a kiskorú helyett és nevében nyilatkozni. A Ptk. fent többszörösen idézett 12/ C. § (2) bekezdésében foglaltak fikció természetéből adódóan az ellenbizonyítás minden esetben lehetséges. Amint azt a válasz tartalmazza, a vétőképesség tekintetében azonban megjegyzi a Ptk. Kommentárja (Complex Kiadó Kft.), hogy a „jogirodalomban általános az a nézet, hogy a nem-formális jogbiztonságot éppen az szolgálja, ha a polgári jogi felróhatóság állapotának beálltát a bíróság egyediesítve állapítja meg (Eörsi Gyula: A jogi felelősség alapproblémái. A polgári jogi felelősség. Akadémiai Kiadó 343-347. oldal)"
Így tehát a Társaság azzal a fikcióval él, hogy a cselekvőképtelen kiskorú vétőképes. Megindítja vele szemben a pótdíjazási folyamatot, azonban a pótdíjazás során esetleges jognyilatkozatot már a törvényes képviselőről várnak, és ugyanígy a törvényes képviselő jogosult arra, hogy megtámadja a felügyelete alatt álló kiskorú cselekményét, nyilatkozatát. A Társaság álláspontja szerint a törvényes képviselő általi megtámadás sikere esetén a Ptk. 347. §-a szerinti saját felelőssége alapozódik meg, mint ahogy vagyoni természetben e felelősség egyébként is fennáll. A Ptk. 12/A. §-a határozza meg a korlátozottan cselekvőképes kiskorú fogalmát, és ügyleti képességét. Azonban a kevesebbről a többre történő következetéssel is megállapítható, hogy a cselekvőképtelen kiskorú esetében írtak a korlátozottan cselekvőképes esetében is fennállnak.
A kiskorúak pótdíjazása annyiban tér el a nagykorúakétól, hogy a pótdíjazási értesítőt a kiskorú törvényes képviselőjének küldik meg, nem tér el pótdíjazási eljárásuk cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes kiskorúak esetében, minden olyan esetben lefolytatják a pótdíjazási eljárást, mint nagykorúak esetében. A vezérigazgató kiemelte, hogy a BKV Zrt.-nek mindenkor a hatályos jogszabályi előírásokat kell szem előtt tartania, az oktatás-nevelés elsősorban a család, szülő, törvényes képviselő, illetve közvetve az oktatási intézmények feladata. A vezérigazgató azt is hangsúlyozta, hogy nagy figyelmet fordítanak a jogkövető magatartásra történő ösztönzésre, különböző programokkal, akciókkal szólítják meg fiatal és felnőtt utasaikat az utazási feltételek megtartása témájában. Feltételezik, hogy a kiskorú személy képes belátni azt, hogy ha jogellenesen, érvényes jegy- vagy bérlet, illetve egyéb utazási igazolvány nélkül utazik.
A pótdíjazás a társaság kötelessége a mindenkor hatályos, úgynevezett viteldíj rendelet értelmében. A törvényes képviselőt pedig a fentiek szerint a Budapesti Közlekedési Zártkőrűen Működő Részvénytársaság viteldíjainak megállapításáról szóló hatályos Fővárosi Közgyűlési rendelet és a Ptk. alapján értesítik.
A vezérigazgató végezetül hangsúlyozta, hogy az Ötv. alapján a települési önkormányzatok kötelezően ellátandó feladatai tartozik a helyi tömegközlekedés biztosítása; továbbá a 63/A. § g) pontja alapján a Fővárosi  Önkormányzat feladat- és hatáskörébe tartozik a főváros tömegközlekedési és forgalomtechnikai feladatainak ellátása.
A Fővárosi Önkormányzat e törvényen alapuló közszolgáltatási kötelezettségének a kizárólagos tulajdonában álló, Budapesti Közlekedési Zártkörűen Működő Részvénytársasággal, a BKV Zrt.-vel kötött közszolgáltatási szerződés alapján, a közlekedési társaság útján tesz eleget azzal, hogy bizonyos kérdéseket, így a viteldíjak, pótdíjak kérdését maga rendezi, jogszabály, önkormányzati rendelet útján.

2. A DKV Zrt. által a jogszabályoknak megfelelően kialakított pótdíjazási gyakorlat nem tesz különbséget a nagykorúak és a kiskorúakat érintő pótdíjazással kapcsolatosan, mivel álláspontjuk szerint a tömegközlekedésben részt vevő 12 év feletti gyermekek rendelkeznek olyan belátási képességgel, amely alapján tudják és ismerik magatartásuk következményét. Nem látnak ésszerű és objektív okot arra, hogy bármilyen különbséget tehessenek tömegközlekedési személyszállításra irányuló szerződéses jogviszonyokban az utasok között akár életkorúk függvényében is. Így nem tér el a pótdíjazási gyakorlatunk az utasok életkora alapján. A szolgáltatási igazgató kiemelte, hogy nem a tömegközlekedési társaság feladata a nevelés vagy más felelős társadalmi részvétel oktatása a kiskorúak részére, és ezen felelősséget nem is veheti át a szülőktől vagy az oktatási intézményektől. Meggyőződésük, hogy a pótdíjazás tekintetében a következetesen és egyenlő módon alkalmazott ellenőrzés jelenti a visszatartó erőt annak érdekében, hogy akár a kiskorúak vagy mások tartózkodjanak polgári jogi kötelezettségeik megsértésétől a tömegközlekedés vonatkozásában. A pótdíjazás behajtása tekintetében alkalmazott méltányossági szempontokban azonban már figyelembe veszik a jogsértő utas életkorát valamint anyagi helyzetét is. A pótdíjazási eljárást az intézeti nevelési ellátás alatt álló, cselekvőképtelen személlyel szemben meg szokták szüntetni, ha az ellátott vállalja szimbolikus jellegű pótdíj megfizetését.
A családban nevelkedő kiskorúak esetében, ha nem tájékoztatja a szülőjét a kiskorú az általa elkövetett mulasztásról, és emiatt kerül magasabb pótdíjazási osztályba a jogsértés, akkor álláspontjuk szerint jogszerű a jogszabályban meghatározott összegű pótdíj követelése. A jogszabályok nem teszik lehetővé, hogy ha a kiskorú önként nem adja meg szülője, gondozója személyes adatait, akkor az érintett nagykorú személlyel felvehessék a kapcsolatot. A kiskorúak által elkövetett közforgalmi személyszállításra irányuló vállalkozói szerződések megsértése esetén a Ptk. 347. § (1) bekezdés alapján járnak el. Véleményük szerint a gondozói felügyelet kiterjed arra is, hogy gondoskodjon arról, hogy a kiskorú a tömegközlekedésben történő részvétel során megfelelő értékszelvénnyel rendelkezik-e, és azt megfelelően használja is.

3. A VOLÁN Egyesülés a menetrend szerinti, azon belül is elsősorban a VOLÁN társaságok autóbuszjárataival végzett helyközi személyszállítás területen, a személyszállítási szerződési feltételek kialakításában lát el koordinációs feladatot, ezen közszolgáltatás országos hálózati jellegére tekintettel. (Az egyes települések helyi menetrend szerinti közforgalmú közlekedésére a település önkormányzata és a közlekedési szolgáltatók közötti közszolgáltatási szerződések vonatkoznak, azok a tárgyalt kérdésben településenként az általánostól eltérő feltételeket tartalmazhatnak.) Az Egyesülés munkaszervezete tehát nem végez pótdíjazást. A járatokon a személyszállítási szerződés feltételeinek, a díjfizetésnek, az utazási kedvezmények jogszerű igénybevételének ellenőrzését a VOLÁN társaságok, illetve ezzel megbízott szervezetek látják el. Ezért a közvetlen gyakorlatra vonatkozó kérdésekre a vezérigazgató a VOLÁN társaságoktól kért tájékoztatást, és azok tartalmának összefoglalásával tájékoztatott a vizsgált kérdéssel kapcsolatban. 
A pótdíj megfizetésének eseteit a jogszabály alapján, általános szerződési feltételekként kiadott Utazási feltételek tartalmazzák, a pótdíjak összegszerűségét pedig a helyközi közforgalmú közlekedésre a 48/2007. (IV. 26.) GKM rendelet, illetve a helyi közlekedésre a települési önkormányzatok vonatkozó rendeletei. A különböző jegyek és bérletek érvénytelenségének esetei – tekintettel arra, hogy azok a területi, időbeli érvényességtől, a kedvezmény mértékétől, jogcímétől stb. függően eltérőek – jegyfajtánként a szolgáltatók díjszabásában kerültek meghatározásra.
A pótdíjazási esetek igen nagy többségét a jegy nélküli, az érvénytelen (lejárt) jeggyel, bérlettel való utazás és a kedvezmények nem szabályszerű igénybevétele teszi ki. Ez fokozottan vonatkozik a kiskorúak utazására is. Az ő esetükben – különösen már nagyobb, korlátozottan cselekvőképes korban – egyik motiválója a csínytevés, a társak előtti feltűnés, a vagányság láttatása, más esetekben a menetdíj(ak) megtakarítása, ezzel a zsebpénz összegének növelése, vagy a menetdíj saját célra való megtartása. Ezek mind szándékos magatartások, az utazási feltételek szándékos megsértései, és nem hozhatók összefüggésbe más körülményekkel (mint például hiányos tájékozottság, ami egyébként sem adhatna felmentést).
A kiskorúak körében gyakoriak az olyan mulasztások, amelyek véletlenül vagy vétlenül jönnek létre. Az elsők közé sorolhatók azok, amelyek többnyire feledékenységből történnek: pl. bérletre az igazolvány számát használatba vétel előtt nem írják rá (bár ez szándékos is lehet, hogy több személy használhassa ugyanazt a csak egy névre szóló bérletet). Sajnos tipikus példa, hogy a diák önhibáján kívül a szükséges határidőre nem kapja meg az iskolába járáshoz használt kedvezményes bérlethez szükséges diákigazolványát. Az viszont már szintén szándékosság, ha valaki otthon felejti a bérletet vagy a használatához szükséges, illetve a kedvezmény jogosságát tanúsító igazolást, és ennek ellenére az adott utazáshoz nem vált helyette menetjegyet.
Az ellenőrzések általános céljainak (szabálytalanságok feltárása, vétkesek elmarasztalása, okozott kár megtérítése, újabb szabálytalanságok megelőzése) a válasz szerint az felel meg, ha az elkövetett, a kárt okozó szabálytalanság esetén a jogszerűen kiszabható pótdíjat megfizettetik. Olyan esetben, amikor a cél az utazási szolgáltatás ellenértékének „elbliccelése", ezzel a szolgáltatónak anyagi kár okozása, vagy jogtalan előnyhöz jutás más kárára, akkor a szolgáltatók egyrészt a jogkövető magatartás, másrészt saját érdekeik (kedvezmények esetében a költségvetés) szempontjából sem tekinthetnek el a pótdíj behajtásától. Különösen nem, ha ugyanannál a személynél már több alkalommal ugyanazon szabálytalan magatartással, eljárással találkoznak. Az utóbbira a tizenéves korosztályban is igen sok példa van.
A személyszállítási feltételek minden utas számára azonos jogokat biztosítanak és a kötelezettségeik is egyformák. Közszolgáltatásról lévén szó, a feltételek különböző értelmezése és alkalmazása nem is lehet célszerű megoldás a szolgáltató részéről. Ennek következtében azonos körülmények mellett a szabályok megsértése esetén is azonos eljárást kell alkalmazni, bármiféle, mint például életkor szerinti megkülönböztetés nélkül, hiszen a nyújtott szolgáltatás is azonos.
A nevelési szempontokra, későbbi jogkövető magatartásra vonatkozó ösztönzésre vonatkozó kérdésemmel kapcsolatban a vezérigazgató kiemelte, hogy az ilyen magatartás nem várható el egy közlekedési szolgáltatótól, annak, mint gazdasági tevékenységre létrehozott szervezetnek nem lehet ez feladata. Megítélésük szerint ennek a szolgáltatásnak az igénybevételére is a szülőnek vagy más nevelőjének kell felkészítenie a gyermeket, mielőtt a szolgáltatás önálló igénybevételét rábízza. Különösen összetettebb, bonyolultabb ismereteket is igénylő esetben, mint például utazási kedvezmények igénybevétele, azt tartalmazó jegyek, bérletek használata, szintén a szülő, nevelő feladatának tartják az előzetes tájékozódást és a gyermek felkészítését. A fiatalabb korosztályhoz tartozó gyermekek esetében még a véletlenszerűnek tartott mulasztás (pl. bérlethez szükséges igazolvány otthon felejtése) esetében is a szülő felelőssége, vétkessége szerepel a háttérben, hogy nem győződött meg minden feltétel meglétéről gyermeke iskolába küldéséhez. Tapasztalataik szerint a nagyobb életkorú, pl. 14. életév feletti kiskorúaknál már nem nevelésre, hanem a jogkövetésre való nyomatékos rászoktatásra van szükség, hiszen esetükben fordul elő többször az ismert szabályok és feltételek tudatos és szándékos megsértése. A válasz szerint sajnos a közmegítélés a blicceléssel kapcsolatban egészen más, mint például a hasonló okokra visszavezethető bolti áru eltulajdonítás esetében, ugyanis a társadalom az utóbbit lopásnak minősíti, míg a bliccelést bocsánatos csínytevésnek – ez pedig a válasz szerint hibás és káros. Az előzőek következtében a szolgáltatóknak kifejezetten nevelési szempontok érvényesítése nem lehet feladata. Azonban mind a kiskorúak, mind a felnőttek esetében széleskörű tájékoztatási feladatot kell ellátniuk annak érdekében, hogy utasaik a rájuk vonatkozó szabályokat, előírásokat a szükség szerinti mélységben, illetve részletességgel megismerjék, helyesen alkalmazzák. Sajnálatos, hogy az utasok jelentős része erre nem fordít elég figyelmet. Különösen a kedvezményt élvezőknél tapasztalható, hogy igénylik a kedvezményt, de nem ismerik a feltételeit. Ezek sok esetben csak az ellenőrzések során derülnek ki, konfliktust okoznak akkor, amikor vonatkozó szabályok alapján már az utas helytelen (esetleg csak tévedésen alapuló) magatartása szankcionálható. A szankcionálás mellett ilyen alkalmakat is tájékoztatásra, a szabályok megismertetésére használnak fel a VOLÁN társaságok munkatársai, indokolt esetben a pótdíjak egyidejű elengedésével vagy mérséklésével.
Mindemellett a VOLÁN társaságok sokszor alkalmaznak a pótdíjazások során méltányos eljárást. Ezek egyik esete jogszabályban is megfogalmazásra került: a helyközi közforgalmú közlekedésben alkalmazható díjakról szóló 48/2007. (IV. 26.) GKM rendelet lehetőséget ad pótdíj helyett, annál alacsonyabb összegű ún. bemutatási díj alkalmazására, ha az utas az utazásakor már korábban megváltott, az adott utazásra jogosító menetjeggyel, nevére szóló bérlettel, illetve a kedvezményre jogosító, előírt igazolvánnyal, igazolással stb. rendelkezik, de azt az utazás alkalmával az ellenőrzéskor felmutatni nem tudja, és utólag, 15 napon belül bemutatja. (Sok település helyi önkormányzata által a település helyi menetrend szerinti járatain alkalmazható díjakról szóló rendelete hasonló szabályt tartalmaz.) Az említetteken felül – nem deklarált módon – nem élnek általában a társaságok a pótdíjazás lehetőségével akkor, ha a körülményekből egyértelműen következik, hogy az utas magatartása mögött nem húzódik meg tudatosság, jogtalan előnyszerzési, illetve károkozási szándék. Több VOLÁN társaság jelezte, hogy 10., illetve mások 14. év alatti gyermek esetében nem élnek a pótdíjazás lehetőségével, ilyenkor csak felvilágosítást adnak a helyes eljárásról és a szülő, nevelő tájékoztatására összeg nélküli pótdíjazási nyomtatványt állítanak ki. Természetesen amennyiben az egyediség helyett az ismétlődés vagy tudatosság jelei megnyilvánulnak, akkor változtatni kényszerülnek a gyakorlatukon. Jellemző ugyanis, hogy a 14. év alattiak, azok közül is a fiatalabbak között alig fordul elő szándékos és durva szabálytalanság, amely komoly visszaélési vagy bliccelési szándékra utalna. Helyszínen a pótdíj készpénzben való követelése 14. év alattiaktól szinte egyetlen VOLÁN társaságnál sem gyakorlat, esetleg csak az elmaradt menetdíj megfizettetése. Előfordul olyan gyakorlat is, hogy a jogszerűen megállapítható pótdíj helyett – a kiskorúságra tekintettel – azt az előzőekben említett bemutatási díj összegére mérsékelik. Az elkövetett szabálytalanság súlya szerint is differenciálják a közlekedési társaságok a szankcionálást bármely korosztálynál. Más elbírálás alá esik, ha egy olyan alaki követelményben történik mulasztás, amely csak a lehetőségét hordja magában esetleges visszaélésnek, de a körülményekből következően ennek megvalósulására semmi jel nem mutat, és más a helyzet, ha feltételezhető a mulasztásból adódóan már megtörtént visszaélés és újabb elkövetésétől is tartani kell. Amíg az első esetben elégséges egy figyelmeztetés, addig a másik esetben a pótdíjazással nyomatékot kell adni a szabálytalanság súlyosságának, hogy meg lehessen előzni a visszaélések elkövetését vagy megismétlését. Ugyanazon személy által elkövetett szabálytalanság ismételt elkövetése esetén nem kerül sor méltányos eljárásra. Kiskorúak esetében is vannak azonban olyan esetek, amikor a háttérben meghúzódó, egyértelmű szülői mulasztás miatt nem lehet eltekinteni a szankciótól, amely anyagilag természetesen nem a gyermeket érinti. A társaságok tájékoztatásából kiolvasható, hogy sok esetben a szülő magatartása, sőt bíztatása áll egyes szabálytalanságok hátterében. Ennek vélelmezésekor természetesen nem tekintenek el a társaságok a legális következményektől.
A Volán Egyesülés vezetője szerint összefoglalva az állapítható meg a VOLÁN társaságok gyakorlatában követett eljárásokból, hogy saját érdekeik védelmében az egyenlő elbánás elvének érvényesítésére törekszenek, többek között a pótdíjazásnak nemcsak az elszenvedő félre, hanem más utasokra való hatása miatt. Tisztában vannak azonban azzal, hogy – bizonyára a bonyolult és nehézkes szabályozási háttér következtében is – a szabálytalanságok súlya, következménye és az elkövetés motivációja is sokféle, ezért igyekeznek a rendelkezésre álló szankcionálási lehetőségekkel differenciáltan élni úgy, hogy az elvtelen megkülönböztetést kizárják és ne csorbuljon annak egyik célja: a megelőzés és a visszatartó hatás. A pótdíjazás méltányos alkalmazása jellemzőnek tekinthető a 10. - 14. éves életkor alatt, azonban e fölött csupán az életkorra tekintettel nem indokolt, mert a tapasztalatok szerint a korlátozottan cselekvőképes korúak már ismerik és képesek elsajátítani az utazáshoz kapcsolódó helyes magatartást, visszaéléseik előidézője inkább már a szándékosság. Nem kizárt azonban a körülmények ismeretében ebben a körben sem az egyedi elbírálás.

4. A MÁV-START Zrt. Üzletszabályzata (II. rész 2. szakasz 1. fejezet – "Gyermekek utazása") szerint "ha a gyermek kedvezményre való jogosultságát a vonaton nem tudják igazolni, és a jegyvizsgáló megítélése szerint a gyermek életkora alapján a kedvezményre nem jogosult, a vasúti társaság a jegy nélkül utazó gyermek részére gyermekjegyet szolgáltat ki, illetve a gyermekjegyet teljes árú menetjegyre egészíti ki és felszámítja a Vasúti menetdíjtáblázatok C) fejezetében előírt pótdíjat. Az életkor utólagos igazolása esetén a MÁV-START Zrt. a fizetett összeget kezelési költség levonása nélkül visszatéríti. Más esetekben történő pótdíjazás szempontjából nem történik különbségtétel az utasok között életkoruk szerint (pl. ha érvénytelen a menetjegy).
A pótdíjazás során nem tér el eljárásuk a cselekvőképtelen (14. életévét be nem töltött), valamint a korlátozottan cselekvőképes (14. életévét betöltött) kiskorúak esetén. A pótdíj fizetés megtagadása esetén követendő eljárásban van különbség (utazásból kizárás: Üzletszabályzat I. rész 7.§ 36. KF.):
"A vasút nem szállítja le a vonatról
• az egyedül utazó 18 évesnél fiatalabb gyermeket,
• a 10 évesnél fiatalabb gyermeket és az öt kísérő egy utast," stb.
Minden olyan esetben pótdíjaznak, mint nagykorú esetén, de bizonyos esetben van lehetőség a pótdíj törlésére. A MÁV-START Zrt. egyedi méltányossági eljárás során esetenként mérsékli a pótdíjat. A válaszban azt is hangsúlyozzák, hogy a vasúti társaságnak nincs sem felhatalmazása, sem eszköze arra, hogy a szülő által el nem végzett nevelési feladatokat bepótolja. Konkrét esetben, a helyszínen természetesen előfordul, hogy a jegyvizsgáló a jogos pótdíjazás helyett a szóbeli figyelmeztetést választja, az ilyen esetekben gyakorolt méltányosság – az esetek egyedisége egymástól való különbözősége miatt – tiltását, illetve általánossá tételét a MÁV-START Zrt. nem tervezi. Korlátozott körben az utazás csak kísérővel történhet (Üzletszabályzat 1. rész 6. §):
"A személyszállítási szolgáltatást nem veheti igénybe:
a) az önmagával tehetetlen személy,
b) a 6 éven aluli gyermek,
ha nincs kísérője."

5. Az MVK Zrt. vezérigazgatója a kiskorú gyermekek pótdíjazásával kapcsolatosan az alábbi gyakorlatról adott tájékoztatást. A jegyellenőri pótdíj számítógépes alkalmazásukban – mely a jegyellenőri intézkedések során rögzített személyi adatokat is tartalmazza – a foglalkozás rovatban a 18 éven aluliakat tanuló jelzéssel, míg a 18 éven felülieket dolgozó jelzéssel tünteti fel. Ez alapján az esemény időpontjától számított 30 napon túl késedelmi díjat – amely egyébként a hatályos önkormányzati rendelet alapján megilletné társaságukat – a tanuló jelzéssel megjelölt utasok esetében nem számítanak fel, míg a 18 éven felülieknek minden esetben ezen összeggel emelt pótdíjról küldenek felszólító levelet a pótdíjazottnak.
A 14. életévet be nem töltött kiskorúak esetén, amennyiben jegyellenőreik ilyen életkorú gyermekkel kapcsolatban állapítanak meg utazási szabálytalanságot a gyakorlatban az alábbiak szerint járnak el:
• felnőtt kíséretében történő utazás esetében utólagos pótdíjazásra kerülhet sor,
• kísérő nélkül történő utazás alkalmával a kiskorút csak szóban figyelmeztetik, adatait nem rögzítik, pótdíj kiszabására jellemzően nem kerül sor.
Mindkét eset során az az általános eljárás a követendő, hogy az utazásból történő kizárás szankciója nem alkalmazható az ilyen életkorú kiskorúakkal kapcsolatban.
A társaság álláspontja szerint a személyszállítási szerződés a mindennapi élet szokásos szükségleteinek fedezése körébe tartozó kisebb jelentőségű szerződések körébe tartozik, tekintettel a jegy és bérletárak csekély mértékére, valamint arra, hogy 14 és 18 év közötti korlátozottan cselekvőképes kiskorúak az iskolába járáshoz gyakorlatilag minden nap használják járműveiket, így szerződéses jogviszonyt létesítenek társaságunkkal. Mindezekre tekintettel a korlátozottan cselekvőképes kiskorúak, amennyiben nem az utazási feltételeknek megfelelően veszik igénybe szolgáltatásunkat, pótdíjazásra kerülhetnek.
A házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény (Csjt.) 86. § (1) és (4) bekezdése alapján a szülői felügyeletet gyakorló szülő joga és kötelessége, hogy kiskorú gyermekét mind személyi, mind vagyoni ügyeiben képviselje, a gyermek nevében fellépő szülőt a mindennapi életben előforduló kisebb jelentőségű vagyonjogi ügyleteknél jóhiszemű harmadik személyek olyannak tekinthetik, mint aki a másik szülő meghatalmazottjaként is eljár. Ezen jogszabályi rendelkezések alapján – mivel a kiskorú gyermek nem rendelkezik önálló keresettel, valamint a kiskorú gyermek utazásai a mindennapi élet szokásos szükségleteinek fedezése körébe tartozó kisebb jelentőségű szerződések körébe tartozik – a jogosan megállapított pótdíj megfizetésére a kiskorú helyett a szülői felügyeletet gyakorló szülő kötelezhető. A pótdíjakkal kapcsolatos méltányosság gyakorlását a kiskorúakkal kapcsolatban is alkalmazzák, de a pótdíjazási események megítélésében az egyedi elbírálás lehetőségét ezekben az estekben is biztosítják, így a kiskorúak esetében is van lehetőség a pótdíjfizetési kötelezettség méltányossági alapon történő mérséklésére, elengedésére vagy a pótdíj részletekben történő megfizetésére.
A személyszállítási szerződés megszegésével a közlekedési társaságot kár éri, melyért a felelősség absztrakt képességével, azaz a vétőképességgel rendelkező személy – jelen esetben a korlátozottan cselekvőképes kiskorú is – felel, így indokolt esetben a pótdíj, mint a szerződésszegés szankciója megállapítható és kiszabható. Véleményük szerint a kiskorú 14 és 18 év közötti életkorúaktól elvárható, hogy magatartásuk jogellenességét felismerjék, és annak esetleges következményeit vállalják is.
A Miskolc Városi Közlekedési Zrt. azt is fontos feladatának tartja, hogy a jövőre előretekintve már most megismertesse leendő utasaival a közösségi közlekedést, illetve meggyőzze őket annak előnyeiről és igénybevételéről. Éppen ezért 2007-ben elindították edukációs kampányukat, melynek célja a közösségi közlekedés megismertetése és megkedveltetése a gyerekekkel, közülük is legfőképpen az óvodásokkal és általános iskola alsó tagozatosokkal, illetve meggyőzésük a közösségi közlekedés későbbiekben történő igénybevételéről így a későbbi jogkövető magatartásra való ösztönzésről is.
Amint az a válaszban szerepel: „Összegzésképpen megállapítható, hogy a kiskorúak esetleges pótdíjazása során pozitív diszkriminációt alkalmazunk, amely során nem a büntetésre és a szankcionálásra, hanem a figyelemfelhívásra, megelőzésre és jogkövető magatartásra történő nevelésre helyezzük a hangsúlyt”.

6. A Szegedi Közlekedési Társaság válasza
Szeged MJV Közgyűlésének engedélye alapján a város Önkormányzata 2006. év folyamán 2007. január 1-jei hatállyal Közszolgáltatási Szerződést írt alá a Szeged helyi menetrend szerinti közösségi közlekedési szolgáltatás ellátására, az autóbuszos szolgáltatás tekintetében a Tisza Volán Zrt.-vel, a villamos, a trolibusz szolgáltatás tekintetében pedig a Szegedi Közlekedési Kft-vel. 
A helyi, közösségi közlekedés komplex (az autóbusz, villamos, trolibusz szolgáltatást átfogó), és teljes körű (a megál1óhelyekre, a járművezetőkre, a járművekre, és az utasokra kiterjedő) ellenőrzése feladat ellátására a társaság nyílt közbeszerzési eljárást folytatott le, melyen a DAKÖRT Kft. (Dél-Alföldi Közlekedési Részvénytársaságok Forgalomellenőrzési Korlátolt Felelősségű Társasága) nyert.
A Szegedi Környezetgazdálkodási Nonprofit Kft. ügyvezető igazgatója a vizsgált kérdéssel kapcsolatban kiemelte, hogy egyetlen, az utazási (személyszállítási) szerződések, ráutaló magatartással való megkötését, valamint az utazási jogosultságot szabályozó, hatályos jogszabály sem tesz különbséget a díjfizetésre kötelezett utasok között, azok életkora, vagy cselekvőképessége szerint. Hat és hatvanöt éves kor között kizárólag a közforgalmú személyszállítási utazási kedvezményekről szóló 85/2007. (IV.25) Korm. rendeletben felsorolt személyek jogosultak ingyenesen, vagy kedvezményesen a helyi (és helyközi / távolsági) közösségi közlekedési szolgáltatás igénybevételére. Problémát jelent, hogy az oktatási intézmények gyakran nem tesznek eleget a diákigazolványról szóló 17/2005. (II.8.) Korm. rendeletben szabályozott kötelezettségüknek és csak késve, vagy esetleges elvesztése esetén csak hosszú idő elteltével látják el az igazolványt igénylő, az arra jogosultakat akár az ideiglenes, akár az állandó diákigazolvánnyal. A kedvezményes utazási – tanuló bérlet vásárlási – lehetőség ugyanis nem alapjoga az egyébként tanköteles korú tanulóknak, valamint a nappali, vagy eseti tagozatra beiratkozott, aktív státuszú felsőoktatási hallgatóknak, hanem kizárólag érvényes diákigazolvány birtokában vehető igénybe.
Az ellenőrzést végző DAKÖRT Kft. ügyvezető igazgatójának válasza szerint az Utazási feltételek betartására és a pótdíj mértékére vonatkozó eljárásuk nem térhet el a 14 éven aluli és 14 éven felüli kiskorú gyermeknél, azonban az ellenőrzési eljárásuk messzemenően figyelembe veszi cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes korukat. Az ellenőrzés során elsősorban szép szóval és türelemmel próbálják az ellenőrök megnyugtatni ezt a korosztályt, például több időt adva a jegy, bérlet előkeresésre, ennek hiányában – de otthonfelejtés esetén – külön is felhívják figyelmüket a három munkanapon belüli bemutatás lehetőségére. Diákigazolvány hiánya esetén felvilágosítást kapnak, hogy iskolájuktól hogyan kell azt sürgősen beszerezni. 2009. évtől kezdődően az utasnak átadott Ellenőrzési ténymegállapításon is fel van tüntetve, hogy a 18 éven aluli három napon belül tájékoztassa gondviselőjét az ellenőrzés (hiány megállapítás) megtörténtéről. Az ellenőrök a pótdíjazás során igyekeznek feltárni és rögzíteni a kiskorú/gyámolt gondviselőjének nevét is. Az adataik csak akkor kerülnek felvételre, ha egyáltalán nem rendelkeznek érvényes jeggyel vagy bérlettel. Kisebb mulasztás esetén – jegy utólagos kezelése, diákigazolvány szám feltüntetésének hiánya, ceruza helyett tollal, stb. – a 14 éven aluliak esetén ott a járművön megtörténhet, minden további szankció nélkül. A 14 éven felülieknél a pótdíj mértéke megegyezik a nagykorúakéval, de ez a gyakorlatban méltányosságból csökkenthető, vagy elengedhető. Az ellenőrök foglalkoztatásánál külön feltétel a pszichológiai szakvizsgálat és az évenkénti tréningen való részvétel. Ez ad arra valamelyest garanciát, hogy ki tudja szűrni azokat az eseteket, amikor a kiskorú nem szándékosan, de talán pontosan életkori sajátosságaiból adódóan nem látja be kellően az érvényes jegy/ bérlet nélkül történő utazásának súlyát. Ezekre az esetekre nem lehet szabályt felállítani, egyéni mérlegelés során dönthet az ellenőr helyben, vagy az ellenőrzést végző társaság utólag.

Érintett alkotmányos jogok
– jogállamiság elve és a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye [Alkotmány 2. § (1)]
– jogállamiság elvéből következő tisztességes eljáráshoz való jog [Alkotmány 2. § (1)] A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.

A vizsgálat megállapításai
I.	A hatáskör tekintetében
Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság (29. § (1) bek.), illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
A parkolási társaságok eljárása vonatkozásában meg kell említeni, hogy a jogalkotó az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízta annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe. 
A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (Ötv.) 8. § (1) bekezdése a helyi közszolgáltatások körében a települési önkormányzat feladatául határozza meg többek között a helyi tömegközlekedés biztosítását. Az Obtv. és az Ötv. idézett rendelkezései alapján ezért a vizsgált közlekedési társaságokat közszolgáltatást végző szervnek tekintem.

II.	Az érintett alkotmányos jogok tekintetében
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság tehát nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. (9/1992. (I. 30.) AB határozat). 
Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák, tehát a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet. (75/1995. (XI. 21.) AB határozat).
Az Alkotmánybíróság a 72/1995. (XII. 15.) AB határozatban a jogbiztonság elengedhetetlen követelményének minősítette, hogy a jogalkalmazói magatartás előre kiszámítható legyen.
Az Alkotmánybíróság értelmezésében jogbizonytalanságot teremt, ha a közigazgatási szerv az állampolgárokat a jogszabály túlbuzgóságból vagy hibás értelmezésből eredő indokolatlan zaklatásnak teszi ki. (49/1995. (VI. 30.) AB határozat). Álláspontom szerint ugyanilyen jogbizonytalanságot eredményezhet a közszolgáltatást nyújtó szerv, ha tevékenysége során ügyfeleit, utasait túlbuzgóságból vagy valamely jogszabály hibás értelmezéséből eredően indokolatlan zaklatásnak teszi ki.
A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésébe foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdéséből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog (315/E/2003. AB határozat). Noha a tisztességes eljáráshoz való jog a gyakorlatban elsősorban a közigazgatási hatóságok eljárása során nyer értelmet, az ügyfelekkel, szerződéses partnerekkel, utasokkal kapcsolatos eljárásai során a közszolgáltatást végző szervektől is elvárható.
Az Alkotmánybíróság a tisztességes eljáráshoz való jog lényegéről kialakított álláspontját elvi jelentőséggel a 6/1998. (III. 11.) AB határozatban foglalta össze. Az Alkotmánybírósági határozatban rögzített megállapításokat utóbb több határozat is megerősítette. Eszerint a tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. Az Alkotmánybíróság a határozatban utalt arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. (6/1998. (III. 11.) AB határozat, 14/2004. (V. 7.) AB határozat)

III.	Az ügy érdeme tekintetében
IV.	A pótdíj szabályozására vonatkozóan
Az Ötv. 8. § (1) bekezdése szerint a helyi önkormányzatok feladata többek között, a helyi tömegközlekedés biztosítása, amelyet a közlekedési közszolgáltatókon keresztül látnak el. A Kkt. 4. § (1) bekezdése szerint a közúti közforgalmú személyszállítást végző járművön bárki utazhat, ha a meghirdetett utazási feltételeket megtartja.
Az Ártv. 7. § (1) bekezdése szerint a mellékletben felsorolt termékekre, szolgáltatásokra az ott feltüntetett miniszter, illetve a helyi önkormányzat (a hatósági ár megállapítója) legmagasabb árat vagy legalacsonyabb árat (hatósági ár) állapít meg. A 8. § (1) bekezdése szerint a legmagasabb árat úgy kell megállapítani, hogy a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és a támogatásokra is. Az Ártv. Mellékletének I. B) pontja szerint a belföldi közforgalmú, vasúti menetrend szerinti személyszállítás, a belföldi menetrend szerinti távolsági autóbusz-közlekedés, valamint az  iskolák és tanintézetek által rendelt belföldi távolsági autóbusz-különjáratok díját a  közlekedésért felelős miniszter állapítja meg. A települési önkormányzat – a fővárosban a Fővárosi Önkormányzat – képviselő-testületének hatáskörébe tartozik viszont a menetrend szerinti helyi autóbusz-közlekedés díjának, illetve az  iskolák és tanintézetek által rendelt helyi autóbusz-különjáratok díjának megállapítása. 
A menetrend szerinti személyszállítás igénybevétele során az utas és a szolgáltatást nyújtó szervezet között ráutaló magatartással egy speciális szerződés jön létre. A szolgáltató és a szolgáltatást igénybe vevő utas közötti szerződéses viszony bizonyos szabályait, annak tartalmi elemeit, szankcióit a Ptk. állapítja meg.
A szerződésre vonatkozó részletszabályokat az országos működési engedély alapján végzett vasúti személyszállítás részletes feltételeiről szóló 271/2009. (XII.1.) Korm. rendelet (továbbiakban: vasúti rendelet), a térségi, az elővárosi és a helyi működési engedély alapján végzett vasúti személyszállítás részletes feltételeiről szóló 270/2009. (XII. 1.) Korm. rendelet (továbbiakban: elővárosi vasúti rendelet) és a közúti személyszállítási szerződésekről szóló 20/1981. (VI. 19.) MT rendelet határozza meg. A belföldi közforgalmú menetrend szerinti vasúti személyszállítás és helyközi (távolsági) autóbusz-közlekedés, valamint a nevelési-oktatási intézmények által rendelt belföldi autóbusz különjáratok legmagasabb díjairól szóló 48/2007. (IV. 26.) GKM rendelet pedig az utas szerződésszegésének egyes eseteiben fizetendő pótdíj mértékét határozza meg. Megjegyzendő, hogy az MT rendelet 1. § (2) bekezdése szerint a személyszállítási szerződésekből eredő igények egy év alatt évülnek el.
Amint azt a hivatalvezető hivatalomhoz előterjesztett beadványa is tartalmazza, a Ptk. nem ismeri a pótdíj kategóriájának fogalmát, így kérdéses lehet annak polgári jog rendszerébe történő elhelyezése is. A vasúti rendelet 13. § (3) bekezdése szerint az utas a menetrendbe foglalt és az üzletszabályzat előírásainak megfelelő, a megváltott menetjegyen feltüntetett szolgáltatások igénybevételére jogosult. Ha az utas a díjkülönbözet előzetes megfizetése nélkül drágább menetdíjú kocsiosztályt, különleges szolgáltatást, illetve az útirányt megváltoztatva magasabb díjú szolgáltatást vesz igénybe, továbbá ha a vonaton az üzletszabályzatban meghatározott utazás szabályait megszegi, – ha e jogszabály másként nem rendelkezik – a díjkülönbözet megtérítése mellett pótdíj fizetésére is köteles. Az elővárosi vasúti rendelet 6. § (7) bekezdése szerint ha az utas – annak ellenére, hogy a felszállási állomáson a menetjegyváltási lehetőséget a vasúti társaság biztosítja, vagy a menetjegyváltást a járművön azonos feltételekkel lehetővé teszi – érvényes menetjegy nélkül utazik, továbbá ha a járaton az üzletszabályzatban meghatározott utazási szabályokat megszegi, a menetdíjon felül pótdíjat is köteles fizetni.
A várakozási díjak tekintetében a Kkt. tartalmazza a pótdíj megállapítására, illetve annak mértékére vonatkozó szabályokat, melynek 15/C. § (1) bekezdése szerint, ha a jármű díjfizetési kötelezettség alá eső várakozási területen díjfizetés nélkül várakozik, vagy a kifizetett várakozási időt egy óránál rövidebb időre történt fizetés esetén 5 perccel, egy órára vagy annál hosszabb időre történt fizetés esetén legalább 15 perccel túllépi, várakozási esetenként egy órai várakozási díjat, továbbá pótdíjat kell fizetni. 
A közigazgatási hivatal vezetője az egyik legalapvetőbb kifogásnak azt tartotta a pótdíj jelenlegi szabályozásával kapcsolatban, hogy a szerződésszegés esetén fizetendő pótdíj önkormányzati rendeleti szabályozása törvénysértő, hiszen álláspontja szerint ezzel az önkormányzatok túllépik az Ártv. Mellékletében szereplő törvényi felhatalmazást. Az Ártv. ugyanis a legmagasabb ár meghatározására vonatkozóan ad felhatalmazást az önkormányzatoknak, a pótdíj azonban nem legmagasabb hatósági ár, hanem a szerződésszegés jogkövetkezményeként kiszabott szankció. 
A közigazgatási és igazságügyi miniszter ezzel kapcsolatban válaszában szintén azt vetette fel, hogy az Ártv. 7. §-a az Ártv. mellékletében meghatározott termékek és szolgáltatások legmagasabb és legalacsonyabb árának meghatározására ad felhatalmazást, így a személyszállítási közszolgáltatásokra vonatkozó szerződések megszegése esetén alkalmazott jogkövetkezmény megállapítására a felhatalmazás kifejezetten nem terjed ki, azonban az Alkotmánybíróság bizonyos határozataira hivatkozással indokolta a szabályozás jogbiztonságot nem sértő jellegét. 
A nemzeti fejlesztési miniszter szerint azonban a hatósági árhoz tartozónak kell tekinteni annak áralkalmazási feltételeit is, így az Ártv. felhatalmazása véleményük szerint a pótdíjakra is kiterjed, valamint a közlekedési szolgáltatások szabályozása kapcsán a jogok és kötelezettségek pontos definiálása a kötelezettségek megsértésének jogkövetkezményeit is magukba foglalják.
Az Alkotmánybíróság 644/B/2007. számú határozata szerint a tömegközlekedés használatával összefüggésben felmerülő pótdíj azonban egy speciális, a szerződésszegés létszakaszában teljesítendő kötelezettség megszegésének szankciója, a teljesítési készség fokozására szolgál. A kötelezett felróható szerződésszegő és az adatszolgáltatási kötelezettséget sem teljesítő magatartásához igazodik, célja a kötelezett szerződésszerű teljesítésre ösztönzése, a jogosult szempontjából pedig átalány-kártérítésnek minősül. A kötbérhez hasonlít annyiban is, amennyiben megfizetése nem mentesíti a kötelezettet a szerződéses ellenérték megfizetésének kötelezettsége alól, azaz a menetdíjon vagy pótjegy árán felül jár a pótdíj. A szerződésszegés ezen jogkövetkezményének célja egyfelől tehát az, hogy csökkentse azon esetek számát, amikor hatósági eljárás igénybevétele szükséges, másfelől előmozdítsa az utólagos fizetést és az utas — egyébként szerződésben önként vállalt  — Ptk. 4. § (1) bekezdésében szabályozott együttműködési kötelezettség.
Az Alkotmánybíróság a 267/B/1999. számú határozatában utalt a 19/1998. (V. 22.) számú határozatára, amelyben már rámutatott arra, hogy „a szolgáltató és az utas közötti szerződéses viszony keletkezésének szabályait, tartalmát, valamint a szerződésszegés jogkövetkezményeit a Ptk., illetőleg a szolgáltató által, a Ptk. szabályai alapján kiadott általános elnevezése szerint az utazási feltételek állapítják meg”. Az Alkotmánybíróság határozata szerint a helyi önkormányzat a helyi tömegközlekedési szolgáltatások tekintetében kizárólag a szerződés egyetlen elemének, a szolgáltatás  hatósági árának – az Ártv. említett szabályozása alapján a helyi autóbusz-közlekedés díjának, illetőleg az iskolák és tanintézetek által rendelt helyi autóbusz különjáratok díjának – önkormányzati  rendeletben történő meghatározására rendelkezik törvényi felhatalmazással. E felhatalmazás kiterjed a szerződésszegő magatartás (így a díjfizetés elmulasztása) jogkövetkezményei (pl. a pótdíjfizetési kötelezettség) megállapítására. A közszolgáltatások ugyanis – köztük a személyszállítás – a szolgáltatás  ellátására irányuló szerződéskötési kötelezettség ellenére polgári jogi jogviszonyban teljesülnek, ahol a szolgáltatásért ellenszolgáltatás, a vizsgált esetben díjfizetés jár. A 724/B/1999. AB határozat már felhívta a figyelmet arra is, hogy a szolgáltató valamely közszolgáltatás ellátására irányuló jogviszony keretében sem kötelezhető a  szerződésszegő magatartás  elviselésére.
Megjegyzendő, hogy – amint az a közigazgatási és igazságügyi miniszter válaszában is szerepel –, az Alkotmánybíróság 19/1998. (V. 22.) AB határozata a pótdíj mint magánjogi szankció miniszteri rendeletben, illetve önkormányzati rendeletben történő megállapítása alkotmányosságának megítélése vonatkozásában nem tekinthető irányadónak. A szóban forgó határozatában ugyanis az Alkotmánybíróság azt állapította meg, hogy az Ártv. 7. § (1) bekezdésében foglalt felhatalmazás kereteit a helyi önkormányzat nem azon az alapon lépte túl, hogy a szerződés megszegése tekintetében jogkövetkezményt állapított meg, hanem azon az alapon, hogy a magánjogi szerződés megszegése esetére közjogi szankciót állapított meg, amire sem az Ártv., sem pedig az akkor hatályos, a szabálysértésekről szóló 1968. évi I. törvény alapján nem rendelkezett felhatalmazással.
A 109/2009. (XI. 18.) AB határozat hatására a közterületi parkolás jogi feltételeinek megteremtése érdekében a közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény, valamint a közúti közlekedési nyilvántartásról szóló 1999. évi LXXXIV. törvény módosításáról szóló 2010. évi XLVII. törvény teljes egészében újraszabályozta a Kkt. várakozási díjra vonatkozó szabályait, egyértelműen rögzítve a várakozási díj megállapításának kereteit. Ugyancsak a Kkt. teremti meg annak lehetőségét, hogy a közlekedésért felelős miniszter rendeletben állapítsa meg a díjfizetéssel érintett országos közutakat, illetve a használati díj, az útdíj, illetve ezek megfizetésének elmulasztása esetén a pótdíj, a pótdíj megfizetésének elmaradása esetén a többletpótdíj mértékét.
Az Alkotmánybíróság több vízdíjjal, szennyvízdíjjal, hulladékszállítás díjával, stb. kapcsolatos helyi szabályokra vonatkozó határozataiban is hangsúlyozta, hogy a polgári jogi jogviszony keretei közötti közszolgáltatás esetében a jogállamiság alkotmányos elve alapján az önkormányzati szabályozáson számon kérhető kötelezettség a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűsége. A díj mértéke nem szakadhat el a nyújtott közszolgáltatástól, azaz nem lehet önkényes [pl.: 26/1997. AB határozat, 1122/B/1996. AB határozat, 9/2000. (III. 31.) AB határozat, 39/2000. (X. 31.) AB határozat, 26/2006. (VI. 15.) AB határozat].
A vonatkozó szabályozás, valamint a vizsgálatom során megkeresett érintett szervek, közszolgáltatók vezetőinek válaszai áttekintését követően megállapítottam, hogy a pótdíjjal kapcsolatos szabályozás széttagolt, nehezen követhető, több értelmezési kérdést vet fel, és összességében felveti  a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye sérelmének állandó és közvetlen veszélyét.
A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény (Jat.) 3. §-a szerint az azonos vagy hasonló életviszonyokat azonos vagy hasonló módon, szabályozási szintenként lehetőleg ugyanabban a jogszabályban kell szabályozni. A szabályozás nem lehet indokolatlanul párhuzamos vagy többszintű. A jogszabályban nem ismételhető meg olyan jogszabály rendelkezése, amellyel a jogszabály az Alkotmány alapján nem lehet ellentétes. Előzőekre, valamint az Alkotmánybíróság 9/1992. (I. 30.) AB határozatára figyelemmel a fragmentált szabályozás szintén a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz, hiszen a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.

2. A gyermekek pótdíjazása tekintetében
Mindenekelőtt fontosnak tartom megjegyezni, hogy jelentésemben a gyermek és kiskorú kifejezést az ENSZ Gyermekjogi Egyezményében használt gyermek fogalmának definíciójára is figyelemmel, egymás szinonimájaként használom. 
A gyermekek pótdíjazásával kapcsolatban szükséges kiemelni az OBH 2972/2008. számú jelentésemben is kifejtetteket a gyermeki jogok gyakorlásával kapcsolatban. Eszerint a gyermekek jogainak sajátossága az alanyban, tehát magában a gyermekben, a gyermeki létben rejlik. Az Alkotmánybíróság által deklarált elv szerint a gyermek ember, a gyermekek alkotmányos jogai általában megegyeznek a felnőttekével. A gyermeki jogok a felnőtteket megillető jogokon alapulnak, a gyermekek korának, szellemi és testi fejlettségének megfelelően.
Ahhoz azonban, hogy a gyermek képes legyen a jogok teljességével élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelően, a felnőtté váláshoz szükséges minden feltételt. Az érvényesítés során nem elegendő a gyermeki jogokat passzív módon tiszteletben tartani, hanem az államot olyan aktív beavatkozási kötelezettség is terheli, melynek elmulasztása esetén visszásság állapítható meg. A gyermek ugyanis sokkal kevésbé képes saját érdekeinek képviseletére; e hátrány kiegyenlítése érdekében a gyermekeket többletjogosítványok illetik meg. A többletjogosítványok jelzik annak az elvnek az érvényesülését, mely szerint a társadalomban az egyik legfőbb érték a gyermek. Az alaptörvény kifejezetten csak a választójog gyakorlásából zárja ki őket. A gyermek az alapjogokat – mint mindenki más is – azokkal a feltételekkel gyakorolhatja, amelyeket az egyes jogterületek számára előírnak. A gyermek alapjogait nem mindig gyakorolhatja közvetlenül: különbséget kell tehát tenni az alkotmányjogi jogképesség és az alkotmányjogi cselekvőképesség között. [Alkotmány 56. §: A Magyar Köztársaságban minden ember jogképes.] Ahol a törvények nem szabályozzák a gyermekek joggyakorlását, az Alkotmány alapján esetről esetre kell meghatározni, hogy a gyermek mely alapjogot, milyen vonatkozásban gyakorolhat maga, illetve, hogy ki gyakorolja nevében és érdekében, valamint, hogy gyermek voltára és az Alkotmány 67. §-ra tekintettel az alapjog gyakorlásának egyes területeiről nem zárható-e ki teljesen. A gyermek alapjog-gyakorlásának – s ezen belül a személyes joggyakorlásnak – lehetősége a joggyakorlás következményeit átfogó döntési képesség kibontakozásával együtt, a növekvő korral egyre szélesebb lesz. [21/1996. (V. 17.) AB határozat]
A gyermeki alapjog-gyakorlás korlátozásának indokoltsága két tényező együttes mérlegelésétől függ: elég érett-e a gyermek általában az önálló döntésre; illetve a döntés tárgyától: az adott esetben mihez kell az érettség. A résztvevők „érettségét” általában az érintett társadalmi intézmények működőképességének védelme, azaz a közérdek követeli meg. A jogkorlátozáshoz azonban elégséges érv lehet a gyermek saját magával – azaz döntése következményeivel – szembeni védelme is. A közérdekű és a saját érdekből való jogkorlátozás legtöbbször átfedi egymást. Önmagának mindenki árthat, s vállalhat kockázatot, ha képes a szabad, tájékozott és felelős döntésre. A nagykorúaknak a jog be nem avatkozása széles lehetőséget ad erre, s az általános személyiségi jogból folyó jog az önmeghatározásra és cselekvési szabadságra [Alkotmány 54. § (1) bekezdés] garantálja ezt a lehetőséget. 
A gyermekek esetében azonban maga az Alkotmány és a nemzetközi egyezmények teszik állami kötelességgé a gyermek fejlődési útjának megóvását a veszélyektől és kockázatoktól, éppen annak érdekében, hogy felkészülhessen a felelős és tájékozott döntésekre, mihelyt életkorával vélelmezett érettsége erre képessé teszi. [21/1996. (V. 17.) AB határozat]
A Ptk. 12. §-a szerint kiskorú az, aki a tizennyolcadik életévét még nem töltötte be, kivéve, ha házasságot kötött. A 12/A. § (1)-(3) bekezdése szerint korlátozottan cselekvőképes az a kiskorú, aki a tizennegyedik életévét már betöltötte és nem cselekvőképtelen. A korlátozottan cselekvőképes kiskorú nyilatkozatának érvényességéhez – ha jogszabály kivételt nem tesz – törvényes képviselőjének beleegyezése vagy utólagos jóváhagyása szükséges. Ha a korlátozottan cselekvőképes kiskorú cselekvőképessé válik, maga dönt a függő jognyilatkozatainak érvényességéről. A korlátozottan cselekvőképes kiskorú a törvényes képviselőjének közreműködése nélkül is
a) tehet olyan személyes jellegű jognyilatkozatot, amelyre jogszabály feljogosítja;
b) megkötheti a mindennapi élet szokásos szükségleteinek fedezése körébe tartozó kisebb jelentőségű szerződéseket;
c) rendelkezik munkával szerzett keresményével; keresménye erejéig erre kötelezettséget vállalhat;
d) megköthet olyan szerződéseket, amelyekkel kizárólag előnyt szerez.
Több olyan beadvány érkezett Hivatalomhoz, amelyben a panaszosok azt sérelmezték, hogy a közlekedési szolgáltatók több év elteltével küldtek fizetési felszólítást a gyermekek jegy nélkül történő utazására vonatkozóan, amelyben a társaságok már az emelt összegű pótdíj megfizetését követelték. Ezt megelőzően semmilyen módon nem szereztek tudomást gyermekük jegy nélküli utazásáról, hiszen gyermekük nem mondta el otthon, a társaság pedig korábban nem küldött értesítést. Az AJB 75/2010. számú ügyben a panaszos lányát a BKV Zrt. megbízásából eljáró ügyvéd 2010. február 15-én kelt levelében 161.645 Ft megfizetésére szólította fel. A panaszos tartozása egy részének elengedését kérte, melyre az ügyvéd válasza szerint a társaságnak nem volt lehetősége, azonban körülményeire tekintettel 10.000 Ft-os részletfizetést biztosítottak a számára. A beadvány előterjesztője kifejtette, hogy az ellenőrzéseket tartalmazó listán 2006. október 29-ét megelőző események is szerepeltek, valamint a BKV Zrt. a különböző időpontokban küldött levelekben eltérő pótdíjazási eseményeket tüntetett fel, olyanokat amelyekben már korábbi ellenőrzések kapcsán is pótdíjköveteléssel lépett fel a közszolgáltató. Hangsúlyoznom kell, hogy a szóban forgó ügyben végül megkeresésemre a kézhezvételhez képest egy évnél régebbi követeléseitől elállt a közlekedési társaság, a panaszos pedig a fennmaradó összeget befizette a társaságnak, így az ügy lezárásra került.
Jelentésem keretei között nincs lehetőségem országos szinten a pótdíjazásra vonatkozó helyi önkormányzati rendeleteket összehasonlítóan, átfogóan elemezni, ezért ehelyütt a fővárosi közlekedési társaság pótdíjazására vonatkozó szabályozást emelném ki. Meg kell azonban jegyeznem, hogy a gyermekek pótdíjazására vonatkozó kérdések egységes szabályozást igényelnek, melyre törvényi szinten van szükség.
A Fővárosi Közgyűlés Budapesti Közlekedési Zártkörűen Működő Részvénytársaság hatósági árformába tartozó viteldíjainak legmagasabb hatósági árként való megállapításáról és azok alkalmazási feltételeiről szóló 74/2009. (XII. 10.) számú rendeletének 5. § (1) bekezdése szerint a BKV Zrt. jogosult a viteldíj lerovását és az utazási feltételek – amelyeket a társaság köteles közzétenni – betartását ellenőrizni. A viteldíj megfizetésének és a kedvezmények jogos igénybevételének ellenőrzése érdekében az utasnak a jegyet, bérletet és a bérletigazolványt, diákigazolványt a társaság által arra feljogosított személynek ellenőrzés céljából fel kell mutatni, kérésre át kell adni. Az ingyenes utazásra jogosító okmányt ellenőrzéskor fel kell mutatni. A HÉV-en és a környéki járatokon kedvezmények igénybevételének jogosságát nem a jegy vagy bérlet megváltásakor, hanem az ellenőrzéskor kell igazolni.
Az 5. § (5)-(10) bekezdései szerint:
„(5) 12 000 Ft pótdíjat köteles fizetni az, aki
– jegy nélkül, érvénytelen vagy kezeletlen jeggyel, érvénytelen bérlettel, érvénytelen utazási igazolvánnyal kísérli meg az utazást, illetve valamilyen kedvezményt jogosulatlanul vesz igénybe,
– olyan bérlettel vagy diákigazolvánnyal, úti okmánnyal kísérli meg az utazást, amelyhez tartozó értékszelvényre, kerékpárbérletekhez kiadott füzetre a bérletigazolvány, diákigazolvány, egyéb okmány sorszáma nincs ráírva, vagy a ráírás nem a 3. § (3) bekezdés előírása szerinti, vagy a bérletigazolvány vagy diákigazolvány nincs kitöltve, illetve érvényesítve, a kiindulási és a célállomás nincs rábélyegezve,
– más nevére szóló hetijeggyel utazik,
– kutyát, kerékpárt vagy túlméretes tárgyat az előírt díj fizetése nélkül szállít, vagy a megváltható jegyekkel, bérletekkel visszaél, a kerékpárbérlet matricáját átragasztja,
– kerékpárt vagy túlméretes tárgyat olyan járművön szállít, amelyen annak szállítása nem megengedett,
– csomagként, kézipoggyászként vagy túlméretes tárgyként nem szállítható tárgyat visz a járművön,
– saját maga vagy az általa szállított kézipoggyász, túlméretes tárgy vagy élő állat bepiszkítja a járművet,
– a vészjelzőt indokolatlanul működésbe hozza.
(6) A 12 000 Ft-os pótdíj helyszíni kiegyenlítése esetén annak összege 6000 Ft-ra mérséklődik. Helyszíni kiegyenlítésnek tekintendő a pótdíj jegyellenőrnél történő megfizetése, melyről a jegyellenőr pótdíjelismervényt köteles adni, továbbá a pótdíjazást követő 2 munkanapon belül, a társaság által kijelölt helyen történő megfizetés, melyről bevételi pénztárbizonylatot állítanak ki. Amennyiben a pótdíjazás során a jegyellenőr a bérletszelvényt és/vagy bérletigazolványt, kerékpárbérlet-füzetet bevonja, abban az esetben a bérletbemutatásra, illetve utólagos helyszíni pótdíj 2 munkanapon belüli megfizetésére nincs lehetőség.
(7) Amennyiben az utas a pótdíjat a helyszínen nem rendezi, a jegyellenőr pótdíjfolyamati eljárást kezdeményez. Ennek során megkéri az utastól a pótdíjazáshoz szükséges természetes személyazonosító adatokat (név, anyja neve, születési hely és idő), valamint lakcímét, amelyeket a pótdíjazott személynek a helyszínen hiteles okmánnyal igazolnia kell. Ezek alapján adatfelvételi lapot állít ki. Az e rendeletben meghatározott pótdíj összegéről csekket ad át, amelynek átvételét, illetve a személyi adatai közlésének elismerését az utas aláírásával igazolja. Az utas részéről az aláírás megtagadása nem mentesít a pótdíjazás következményei alól.
(8) Abban az esetben, ha az utas a személyi adatainak közlését megtagadja, illetve a (4) bekezdésben szabályozott esetekben a bérletigazolványt és/vagy az értékszelvényt, illetve a jegyet felszólítás ellenére nem adja át, lehetőség van a helyszínen rendőri segítséget kérni.
(9) 12 000 Ft késedelmi díjat és 500 Ft eljárási díjat köteles fizetni – az (5) bekezdésben meghatározott alappótdíjon felül –, aki tartozását 30 napon belül nem egyenlíti ki.
(10) Amennyiben az utas olyan arcképes bérlettel vagy diákigazolvánnyal használható tanulóbérlettel rendelkezik, amelyik szelvény a pótdíjazás napján érvényes, de azt a jegyellenőrzésnél felmutatni nem tudta, úgy a pótdíjazástól számított 8 naptári napon belül a társaság által kijelölt helyen a bérlet bemutatása esetén a pótdíjfolyamat 2000 Ft éves, szemeszterre szóló és negyedéves bérletek bemutatása esetén 1000 Ft eljárási díj ellenében megszűnik. A bérletbemutatás lehetőségével naptári évenként legfeljebb két alkalommal élhet az utas, amennyiben nincs rendezetlen pótdíjtartozása. A kedvezményes éves és az éves összvonalas Budapest-bérletek tulajdonosaira az évi kétszeri korlátozás nem vonatkozik. Kutyabérlet esetében bérletbemutatásra nincs lehetőség. Ha az utas ellenőrzésnél érvényes bérletet, vagy díjmentes utazásra jogosító okmányt mutat fel, de a szállított kerékpárra nem fizetett viteldíjat, kerékpárbérlet utólagos bemutatására nincsen mód.”
Előzőek szerint tehát amennyiben a gyermek jegy nélkül történő utazás esetén az ellenőrzéskor a helyszínen – illetve 2 munkanapon belül – nem tudja kiegyenlíteni a 12.000 Ft pótdíj 6000 Ft-ra mérsékelt összegét, úgy 12.000 Ft összegű pótdíj befizetésére köteles, melynek összege 30 napon túli befizetés esetén további 12.000 Ft, valamint 500 Ft eljárási díj összegével emelkedik.
A gyermekek pótdíjazásának kérdése esetén különbséget kell tenni a korlátozottan cselekvőképes és a cselekvőképtelen kiskorúak között. A 14 éven aluli gyermekek belátási képessége a fentiekben is ismertetett válaszok fényében nem minden esetben terjed ki arra, hogy valósan számolni tudjanak a jegy nélkül történő utazásuk következményeivel, annak összegszerűségével. A 14 év alatti gyermekek esetén nagy százalékban előfordulhat, hogy a szüleiktől kapott összegből elfelejtenek jegyet venni, nem számolnak megfelelően és nem marad elegendő pénzük a jegy megvételére, vagy egyszerűen csak csínytevésnek fogják fel a tömegközlekedés során való „bliccelést”. Ezek az esetek az életkorukhoz viszonyuló fejlettségükből fakadnak, amelyekért nem feltétlen tehető felelőssé a szülő. A jelenlegi árak szerint a legolcsóbb menetjegy 260 Ft-ba kerül, de az átszállójegy ára 490 Ft, amely mindenképpen tekinthető a mindennapi élet szokásos szükségleteinek fedezése körébe tartozó kisebb jelentőségű szerződésnek. Ehhez képest a pótdíj mértéke 6000, 12000, vagy akár 24.500 Ft is lehet, amely már igen jelentős összegnek tekinthető, a 2011. évre megállapított minimálbér viszonylatában is. Sok esetben előfordulhat az is, hogy a gyermekek elfelejtik, vagy nem merik közölni szüleikkel a pótdíjazás tényét, ilyen esetben pedig a szülő csak a postai értesítés alkalmával szerez tudomást gyermeke jegy nélkül történő utazásáról, amikor már a 24.500 Ft megfizetésére kötelezik a közszolgáltatók. 14 év feletti kiskorúak esetén a belátási képesség már esetlegesen kiterjedhet az előző következmények figyelembe vételére, azonban amint a cselekvőképtelen kiskorúak esetén is, ez egyénenként eltérően alakulhat.
Ki kell, hogy emeljem a MVK Zrt. gyakorlatát a gyermekek pótdíjazásával kapcsolatosan, amely szerint jegyellenőri pótdíj számítógépes alkalmazásukban – mely a jegyellenőri intézkedések során rögzített személyi adatokat is tartalmazza – a foglalkozás rovatban a 18 éven aluliakat tanuló jelzéssel, míg a 18 éven felülieket dolgozó jelzéssel tünteti fel. Ez alapján az esemény időpontjától számított 30 napon túl késedelmi díjat – amely egyébként a hatályos önkormányzati rendelet alapján megilletné társaságukat – a tanuló jelzéssel megjelölt utasok esetében nem számítanak fel, míg a 18 éven felülieknek esetében minden esetben ezen összeggel emelt pótdíjról küldenek felszólító levelet a pótdíjazottnak. A 14. életévet be nem töltött kiskorúak esetén, ha a jegyellenőreik utazási szabálytalanságot állapítanak meg, úgy felnőtt kíséretében történő utazás esetében utólagos pótdíjazásra kerülhet sor, kísérő nélkül történő utazás alkalmával pedig a kiskorút csak szóban figyelmeztetik, adatait nem rögzítik, pótdíj kiszabására jellemzően nem kerül sor.
Mindezek figyelembe vételével megállapítottam, hogy a közlekedési társaságok pótdíjazási gyakorlata gyermekek jegy nélkül történő utazása esetén bizonyos esetekben a jogállamiság elvéből következő tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okoz, hiszen olyan nem megfelelő belátási képességgel rendelkező – főként 14 év alatti gyermekeket – kötelez(het)nek pótdíj megfizetésére, akik nem képesek belátni magatartásuk – a jegyvétel elmulasztásának – következményeit. A gyermekek nem minden esetben képesek belátni azt sem, hogy ha nem tudatják törvényes képviselőjükkel, szülőjükkel az ellenőrzés tényét, akkor azzal a pótdíj összege még magasabbra emelkedik. Ezzel pedig olyan összegű költségeket okoznak, amely komoly megterhelést jelenthet a család, gondviselő számára, hiszen amennyiben csak két ilyen alkalom fordul elő a fővárosban, úgy az első postai értesítés alkalmával a közlekedési társaság már közel 50.000 Ft összegű pótdíj megfizetését követeli.
Előzőek alapján megállapítható, hogy a gyermekek jegy nélkül történő utazása a következményeiben már nem minősül a Ptk. 12/A. § (3) bekezdés b) pontja szerinti mindennapi élet szokásos szükségleteinek fedezése körébe tartozó kisebb jelentőségű szerződésnek, így tehát a kiskorú, illetve annak törvényes képviselőjének ellenőrzési eseményenként 6000–24.500 Ft összegű pótdíj megfizetésére kötelezése a tisztességes eljáráshoz való joggal és a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz.

Intézkedéseim
Tekintettel arra, hogy a jelentésemben feltárt visszásságok az adott kérdések jogi szabályozásának hiányaira vezethetőek vissza, azok megszüntetése érdekében, az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy a jelentésben ismertetett szempontok figyelembevételével, az érintett minisztériumok és szervezetek bevonásával kezdeményezze
– a Jat. 3. §-ban foglaltakra figyelemmel a pótdíjra vonatkozó teljes jogi szabályozás áttekintését, 
– a gyermekek pótdíjazására vonatkozó keret- , és részletszabályok kidolgozását annak kiemelésével, hogy a gyermek vagy törvényes képviselője részére postai úton küldött első értesítés alkalmával a közlekedési társaságok csak az alapösszegű pótdíj megfizetését követelhessék, és így a törvényes képviselőt, szülőt ne érhesse indokolatlan joghátrány.

Budapest, 2011. december 15.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.