Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 4319/2009. számú ügyben

Előadó: dr. Szabó-Tasi Katalin
Az eljárás megindulása
Beadványában panaszos azt sérelmezte, hogy néhai édesanyja holttestét a család kifejezett kérése ellenére felboncolták, továbbá hogy a boncolás elrendelése mindemellett indokolatlan, ezért jogszerűtlen is volt. Sérelmezte a holttest méltatlan állapotát előidéző szakszerűtlen kezelést is, amelynek következtében a temetésen a nyílt koporsóban felravatalozott elhunyt egyik szeme nyitva volt. 
A panaszban foglaltak alapján az élethez és emberi méltósághoz való alapvető jogból eredeztetett kegyeleti jogokkal, továbbá a jogállamisághoz és jogbiztonsághoz fűződő alapvető joggal összefüggésben visszásság lehetőségét észlelve, ezek feltárása és jövőbeni lehetséges kiküszöbölése céljából az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot indítottam. 
Az Obtv. hatásköri rendelkezéseinek értelmében a panasszal érintett orvos-szakmai kérdések vizsgálatára nem volt lehetőségem, így az Obtv. 18. § (3) bekezdésében foglaltakra hivatkozással felkértem az országos tisztifőorvost, hogy saját hatáskörében kezdeményezzen és folytasson vizsgálatot a boncolás szükségességét, indokoltságát és annak szakszerű lefolytatását feltárandó.

Az érintett alkotmányos jogok
A Magyar Köztársaság Alkotmánya
- A jogállamiság és jogbiztonság elve 
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
- Az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége
8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.
- Az élethez és emberi méltósághoz való jog 
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. 

Alkalmazott jogszabályok
1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről 
1991. évi XI. törvény az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről 
15/2005. (V. 2.) EüM rendelet az egészségügyi szolgáltatók szakmai felügyeletéről
34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM rendelet az Eütv.-nek a halottakkal kapcsolatos rendelkezései végrehajtásáról, valamint a rendkívüli halál esetén követendő eljárásról
1999. évi XLIII. törvény a temetőkről és a temetkezésről 
145/1999. (X. 1.) Korm. rendelet a temetőkről és a temetkezésről szóló 1999. évi XLIII. törvény végrehajtásáról

A megállapított tényállás
Panaszos időskorú édesanyja 2009 áprilisában hunyt el a Debreceni Orvosi Egyetem I. számú Belgyógyászati Klinikáján. Az elhunytat halála előtt szív- és érrendszeri betegségekkel, magas vérnyomással kezelték, továbbá 2004. óta az endokrinológiai szakrendelésen is visszatérő beteg volt. Erre az adott okot, hogy az elhunyt életében sokszor szenvedett tüdőgyulladásban. Évek óta étvágytalanságra és folyamatos súlyvesztésre panaszkodott, amelyet az őt kezelő orvosok pajzsmirigy rendellenességnek véltek. A halálát megelőző kórházi felvételre nehézlégzés, általános gyengeség miatt került sor, illetve a felvételkor késztett röntgen folyadékot mutatott ki a tüdejében.
A betegfelvételkor a hozzátartozók telefonos elérhetőségét is meg kellett adni. Érdeklődésükre, hogy ezt azért kellett-e megadni, hogy a hozzátartozókat halál esetén értesítsék, azt a tájékoztatást kapták a nővérektől, hogy nem, mivel halál esetén – ha napokig nem jelentkezik hozzátartozó – táviratot küldenek, az osztályon található telefont pedig a nővérek csak a klinikán belüli hívásokra használhatják. A telefonszámra azért van szükség, hogy problémás beteg esetén (elszökő, épületből távozó beteg) az orvos, és csakis az orvos felhívhassa a hozzátartozókat. Halálhírt sem nővér, sem orvos nem közölhet telefonon. Panaszos állítása szerint hozzátették azt is, hogy nem elvárható, hogy bármelyik egészségügyi dolgozó a saját költségén (mobiltelefon) értesítse a hozzátartozókat például akkor, amikor vélhetően haldoklik a beteg, még akkor sem, ha csak így lenne elérhető, hogy a hozzátartozók jelen legyenek a halál beálltakor, illetve elbúcsúzhassanak szerettüktől.
Panaszos az elhunyt halála napján kora délután még találkozott édesanyjával, aki aznap késő délután elhunyt. Panaszos azonban a halál tényéről csak másnap, a testvérétől szerzett tudomást. Mire ez megtörtént, testvére már megkapta az elhunyt személyes holmiját, így kórházba bemenni, elbúcsúzni édesanyjától panaszosnak már nem volt lehetősége. 
A kezelőorvos a halállal kapcsolatos teendők intézésekor tájékoztatta panaszost és testvérét a halál körülményeiről, továbbá közölte, hogy mivel az elhunyt csak másfél napot töltött a klinikán, azt is ügyeleti időben, így életében nem volt lehetőség alapos kivizsgálásra, tehát, mivel azt sem tudják, mi volt a halál oka, az elhunyt testét fel kell boncolni. A hozzátartozók ez ellen azonnal tiltakoztak, amelynek következtében a – a rendelkezésre álló információk szerint orvosi pályáját épp csak kezdő – kezelőorvos további kérdéseket tisztázott a boncolás szükségszerűségével kapcsolatban. Az ügyeletes főorvos kifejezetten indokoltnak tartotta a boncolást, ezért a kezelő orvos azt javasolta a hozzátartozóknak, hogy a klinika professzorától kérjék a boncolás mellőzését, ő pedig a patológiai osztály vezetőjéhez fordult. Ezt követően arról tájékoztatta a hozzátartozókat, hogy amennyiben a klinika vezetője indokoltnak tartja a boncolást, a patológiai osztály vezetője sem tekinthet el ettől. A hozzátartozók ezek után nem keresték fel a klinika vezetőjét.
A kórház irodáján 8000 forintot fizettek a halott végtisztességre felkészítéséért.
A boncolás napján, amikor panaszos a Halottvizsgálati Bizonyítványért a klinikára bement, a patológián nevetgélő, hangoskodó orvostanhallgatókkal találkozott, akik állítása szerint egyáltalán nem törődtek azzal, hogy a közelükben gyászoló hozzátartozók intézik szeretteik temetésének előkészületeit.
Ennél azonban jobban sokkolta panaszost, hogy a Halottvizsgálati Bizonyítványból szerzett tudomást arról, hogy édesanyja halálát tüdőrák okozta, amelynek csupán kísérőbetegségeit kezelték, de a kezelő orvosok közül egyik sem diagnosztizálta.
A temetés napján a ravatalozóban végső búcsút véve édesanyjától panaszos az elhunyt bal oldalára állt, ahol azzal szembesült, hogy édesanyja bal szeme nyitva van. Ettől panaszos sokkot kapott, hosszú ideig nem tudott megnyugodni, és akkor is csak úgy, hogy az elhunyt jobb oldalára ment, ahol a szem zárva volt. A temetés után tájékoztatást kért a temetkezési vállalkozótól, hogy miért volt az elhunyt szeme nyitva, amire azt a választ kapta, hogy mindkét szem nyitva volt, de csak az egyiket tudták lezárni, a másik annyira kiszáradt.
Panaszos megemlítette, hogy a sok évvel korábban elhunyt édesapja halálakor – akinek esetében tekintettel arra, hogy a halál oka egyértelműen megállapítható volt, nem végeztek boncolást – a holttest megnyugvást, békességet sugárzott, látványa nagyban segítette a hozzátartozók gyászmunkáját, a veszteség feldolgozását.
Panaszos álláspontja szerint a boncolás elkerülhető lett volna, ha a vizsgálatot végző orvosok pontosan diagnosztizálják a betegséget, és szerinte erre azért nem voltak képesek, mert felületesen, hanyagul végezték munkájukat. Álláspontja szerint a boncolást végző orvos is hanyag munkát végzett, mert a holttest méltatlan állapotban került a ravatalozóba. Továbbá sérelmezte, hogy nincs jogi lehetősége a hozzátartozónak, illetve a betegnek sem, hogy halála esetére a boncolás mellőzését kérje. Nézete szerint nem szabadna boncolás alá vetni azt, aki életében, vagy akinek hozzátartozója a halál beállta után ezzel ellentétes akaratát fejezi ki akár vallási, akár más meggyőződésből.
Tekintettel arra, hogy az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 142. § (3) bekezdés e) pontjában foglaltak szerint az Eütv-ben foglalt ellátások és feladatok közül a központi költségvetésben kell biztosítani a Magyar Köztársaság területén tartózkodó személy elhalálozását követően a halottvizsgálatot, illetve a halottakkal kapcsolatos orvosi eljárásokkal összefüggő ellátásokat, és nem az Egészségbiztosítási Alapból, az Egészségbiztosítási felügyeletnek jelen ügyben nem volt hatásköre eljárni. 
A panaszos által sérelmezettek közül az elhunyt kezelésének, panaszai diagnosztizálásának és a halált megelőző orvosi ellátás szakmai megítélésének kérdésében az országgyűlési biztos nem kompetens dönteni, ezért a kapcsolódó vizsgálat lefolytatására és így a panaszban felvetettek orvos-szakmai megítélésére az országos tisztifőorvost kértem fel. Különös tekintettel arra, hogy az egészségügyi hatósági és igazgatási tevékenységről szóló 1991. évi XI. törvény alapján az egészségügyi államigazgatási szerv egészségügyi igazgatási és koordinációs feladatai körében felügyeli az egészségügyi intézmények működésére vonatkozó szabályok érvényesülését, és szakmai felügyeletet gyakorol az egészségügyi szolgáltatók és a lakossági gyógyszerellátást nyújtók tevékenysége felett (6. § (1) bekezdés b) pont, illetve felügyeletet gyakorol a halottkém eljárása szakszerűsége felett. Az országos tisztifőorvos vizsgálati kezdeményezésemnek eleget tett, és – hivatkozással az egészségügyi szolgáltatók szakmai felügyeletéről szóló 15/2005. (V. 2.) EüM rendelet 2. §-ára, amely szerint a szakfelügyeletet az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) az országos, a tervezési-statisztikai régiókban működő regionális, valamint a megyei, fővárosi (a továbbiakban együtt: megyei) és városi, fővárosi kerületi (a továbbiakban együtt: városi) szakfelügyelők közreműködésével látja el, az országos tisztifőorvos a vizsgálatra az illetékes szakfelügyelő főorvosok bevonásával az Országos Szakfelügyeleti Módszertani Központ (a továbbiakban OSZMK) Főigazgató Főorvosát kérte fel.
A szakmai vizsgálat során alapvetően három kérdésre keresték a választ, melyek a következők: 
– a klinikán a beteg felvétele és elhunyta közti időben miért nem tudták a boncolásnál megállapított tüdőrákot diagnosztizálni
– szakmailag indokolt volt-e a család tiltakozása ellenére végrehajtott boncolás
– milyen mulasztás következményeként fordulhatott elő, hogy a holttestet méltatlan állapotban ravatalozták fel.
Az OSZMK főigazgató főorvosa tekintettel az esetleges összeférhetetlenségre, illetve elfogultságra, az egyes szakkérdések vizsgálatára az országos patológus szakfelügyelő főorvost, az Észak-kelet Magyarországi intenzív terápiás és aneszteziológus szakfelügyelő főorvost, a Dél-alföldi regionális tüdőgyógyász szakfelügyelő főorvost és a Jász-Nagykun-Szolnok megyei belgyógyász főorvost kérte fel. A vizsgálat eredményeként rendelkezésemre bocsátott szakvélemények releváns részei a következők:
1. A pulmonológus (tüdőgyógyász) szakfelügyelő szakvéleményéből
A szakfelügyelő álláspontját a rendelkezésére bocsátott dokumentáció alapján alkotta meg, és elsősorban megállapította, hogy a beteg felvétele és halála között összesen 28 óra telt el. Álláspontja szerint a beteglapon feltüntették a helyes klinikai diagnózist, a mellkasi folyadékkal társult tüdőgyulladást, amelyet helyes gyógyszeres kezeléssel kíséreltek meg gyógyítani. A klinikai diagnózisokat a boncolás során megerősítették. A beteg halálát hirtelen fellépő légzési nehézség okozta. A tüdőgyulladás kiváltó oka lehetett a tüdőrák, de ez az akut állapotromlást feltehetően nem befolyásolta. Figyelembe véve a beteg életkorát, társbetegségeit, a rövid észlelési időt és azt a tényt, hogy az esetlegesen igazolt tüdőráknak nem lett volna gyógyító hatással járó terápiás következménye, nem tartja mulasztásnak a tüdőrák kórisméjének elmaradását. Az, hogy az elhunyt a halálát megelőző hónapokban senyvesztő állapotba került, összefügghetett életkorával, társbetegségeivel, de az okkult tüdőrákkal is. A tüdőgyógyász szakfelügyelő álláspontja szerint a beteg ellátása során a klinikán pulmonológiai szempontból nem történt mulasztás.
2. A belgyógyász főorvos szakvéleményéből
Álláspontja szerint figyelembe véve azt a tényt is, hogy a beteg a hétvégi ügyelet során feküdt a klinikán, a lehetséges és szükséges sürgős vizsgálatokat maradéktalanul elvégezték, és a felmerült tüdőgyulladás gyógyszeres kezelése is helyes volt. A tüdőelváltozás kiterjedése alapján feltételezhető volt, hogy a háttérben valamely egyéb kórfolyamat áll, amelynek mibenlétére egyéb adat nem állt rendelkezésre. Kiemelte, hogy sem a fizikális vizsgálat, sem az egyszerű röntgen nem alkalmas minden esetben a tüdődaganat felismerésére, vagy a tüdőgyulladás és a daganatok differenciálására. Általában csak az igen nagy kiterjedésű daganatok ismerhetőek fel röntgennel, fizikális vizsgálattal pedig a daganat nem bizonyítható, csak akkor, ha kifelé áttöri a mellkas falát. Álláspontja szerint a klinika a beteg ellátása során a protokollnak megfelelően járt el, továbbá a betegnél a halálhoz vezető klinikai alapbetegség nem volt megállapítható a rendelkezésre álló klinikai alapvizsgálatokkal, így a halál oka sem.
3. Az intenzív-terápiás és aneszteziológus szakfelügyelő szakvéleményéből
A szakfelügyelő a helyszínre utazva, a teljes orvosi dokumentáció birtokában alkotta meg szakvéleményét, mely szerint, mivel a boncolás állapította meg a halál pontos okát, a tüdődaganatot, annak elvégzése orvosi szempontból indokolható volt, mivel „az orvosi gondolkodás, karbantartásához, fejlesztéséhez a pathológia mindig hozzá tudott járulni akkor is, ha nem alapvető hibákra hívta fel a figyelmet, hanem egy-egy kórtörténet összetettségére világított rá. Ez a gondolatmenet különösen hasznos az aneszteziológia és intenzív terápia területén, ahol ettől bonyolultabb, nehezebb esetek megoldása valóban széles körű ismereteken kell nyugodjon.” A szakértő az aneszteziológia és az intenzív terápia területén szakmai szabályszegést, súlyos hiányosságot nem észlelt.
4. Az országos patológus szakfelügyelő szakvéleményéből
Álláspontja szerint arra tekintettel, hogy a boncolás tisztázta az elhunyt alapbetegségének mibenlétét, az szakmailag indokolható és jogszerű volt. Szakvéleményének bővebben kifejtett részében a boncorvosnak a halott méltó állapotban történő átadásáért való felelősségét tárgyalta, és kifejtette, hogy „mivel panaszos 8000. forintot fizetett a végtisztességre felkészítésért, jogosan várta el, hogy a szemek lecsukott állapotban legyenek, tehát a szemek nyitva hagyása mulasztásként róható fel […]”, de csak további feltételek mellett. A boncorvos felelőssége a halottnak a temetkezési vállalkozónak történő átadásáig áll fenn, azaz meg kell vizsgálni, hogy az átadás pillanatában az elhunyt milyen állapotban volt. Álláspontja szerint az átadáskor a temetkezési vállalkozónak kell meggyőződnie a holttest állapotának milyenségéről, és amennyiben azzal kapcsolatban észrevétele, kifogása van, azt az átadási jegyzőkönyvben rögzíteni kell. Nézete szerint „Amennyiben ez a dokumentáció előkereshető, úgy a boncmester egyértelműen elmarasztalható, de amennyiben nincs ilyen dokumentáció, úgy a felelősség a temetkezési vállalkozót illeti, hiszen a holttest átadásakor nem figyelmeztette a boncmestert a kötelességére […] A boncmester értelemszerűen nem felelhet olyan történés(ek)ért, amelyek már nem esnek hatáskörébe.”
Tekintettel arra, hogy az átadás-átvételi jegyzőkönyv nem állt rendelkezésre, továbbá a beadványban panaszos a temetkezési vállalkozót nem nevezte meg, a vállalkozó megkeresése és nyilatkoztatása további időt vett igénybe. Az ezzel kapcsolatos (kiegészítő) vizsgálat elvégzésére az országos tisztifőorvos az ÁNTSZ Észak-alföldi regionális Intézetét kérte fel, majd a vizsgálata eredményeként a következőkről számolt be: 
Elsődlegesen a vizsgálat célja az volt, hogy kiderítsék, hogy a holttestet a temetést végző temetkezési szolgáltató nyitott vagy zárt szemhéjakkal vette-e át. Ehhez szükséges volt a halott szállításával kapcsolatos folyamatot is megvizsgálni. A vizsgálat feltárta, hogy a Klinika Kórbonctani Intézetéből a Hajdú-Bihar Megyei Temetkezési Vállalat szállította a holttestet, írásos dokumentációjuk azonban nincs – semmilyen esetben nincs – arra nézve, hogy a holttestet milyen állapotban veszik át. A boncmester és a Temetkezési Vállalat dolgozóinak elmondása szerint is a holttestet mindig zárt szemhéjjal adják, illetve veszik át, azonban néha előfordul, hogy szállítás, mozgatás közben a szemhéj felnyílik. 
A debreceni Köztemetőben a szállítást végző vállalat a holttestet átadta a temetést végző AKSD Kft-nek, de ebben az esetben sem készült jegyzőkönyv a holttest állapotáról. 

A vizsgálat megállapításai
I. A holttest felboncolásának jogszerűségével kapcsolatban 
Az Eütv. jelenleg, és a boncolás idejében is hatályos rendelkezései szerint az elhunyt személyt – függetlenül attól, hogy fekvőbeteg-gyógyintézetben vagy azon kívül hunyt el – kórbonctani vizsgálat alá kell vonni többek között akkor, ha a halál oka klinikai vizsgálatokkal nem volt megállapítható (Eütv. 219. § (1) a) pont). Az Eütv. 219. § (1) bekezdése összesen nyolc pontban (a-h) sorolja fel azokat az eseteket, amikor boncolást kell elvégezni. 
A 219. (2) bekezdése lehetőséget ad azonban arra, hogy egyéb esetekben a boncolástól eltekintsenek, amennyiben a (2) bekezdésben felsorolt valamennyi feltétel együttesen fennáll. Ezek a feltételek a következők: a) a halál természetes eredetű, b) a halál oka egyértelműen megállapítható, c) a kórbonctani vizsgálattól további lényeges megállapítás nem várható, d) fekvőbeteg-gyógyintézetben elhunyt esetén a kezelőorvos és a patológus szakorvos, fekvőbeteg-gyógyintézeten kívül elhunyt esetén a kezelőorvos a kórbonctani vizsgálatot nem tartja szükségesnek. A 219. § (3) bekezdése további kivételt állapít meg. E szerint az (1) bekezdésben felsorolt esetek közül kettőben (ha az esetnek tudományos vagy oktatási jelentősége van (219. § (2) bekezdés f) pont) vagy ha az elhunytat hamvasztani kívánják (219. § (2) bekezdés g) pont) a (2) bekezdésben felsorolt valamennyi feltétel együttes fennállása esetén szintén el lehet tekinteni, külön jogszabályban foglaltak szerint. 
Álláspontom szerint a jogszabályt helyesen értelmezve járt el a klinika, és a jelenleg hatályos szabályok szerint nem volt lehetősége, hogy jogszerűen eltekintsen a holttest felboncolásától. Tekintettel arra, hogy a bekért orvos-szakmai vélemények alapján a halál oka nem volt klinikai vizsgálatokkal megállapítható, a 219. § (1) bekezdése a) pontja alapján a kórbonctani vizsgálatot el kellett végezni. Ez önmagában kizárja a 219. § (2) bekezdésének alkalmazását, hiszen az csak azokra az esetekre nézve engedi meg a boncolástól való eltekintést, amelyek kifejezetten nem tartoznak az (1) bekezdés hatálya alá. A szakvéleményekből az is kiderült, hogy az esetnek oktatási, tudományos jelentősége volt. Amennyiben a boncolást pusztán ez indokolta volna, abban az esetben az Eütv. 219. § (3) bekezdése alapján valóban lett volna lehetőség arra, hogy a hozzátartozók írásbeli kérelmére a boncolástól eltekintsenek. A boncolásra a ténybeli alapot azonban az szolgáltatta, hogy a halál oka nem volt egyértelműen megállapítható, ez azonban a jelenlegi szabályozás szerint kizárja a mérlegelés lehetőségét. 
Annak megítélése, hogy a kezelőorvosok miért nem tudták megállapítani az elhunyt alapbetegségét még életében, nem jogkérdés, hanem orvos-szakmai kérdés. Ezzel kapcsolatban a bekért szakvélemények egyöntetűen azt állapították meg, hogy nem történt orvos-szakmai mulasztás. Országgyűlési biztosként a szakmai véleményeket el kell fogadnom, azok felülbírálására nem vagyok kompetens. 
A feltártak egyébként rávilágítanak arra is, hogy a kórbonctani vizsgálat a jogszabályban meghatározott cél érdekében történt. Ezek az Eütv. 219. § (5) bekezdése szerint lehetnek a halál bekövetkezését megelőzően kialakult valamennyi kóros állapot részletes vizsgálata és a betegség megállapítása (219. § (5) bekezdés a) pont), a népesség megbetegedési és halálozási okainak feltárása (219. § (5) bekezdés b) pont), az egészségügyi ellátás során alkalmazott diagnosztikai és gyógyító eljárások hatékonyságának ellenőrzése (219. § (5) bekezdés c) pont), és az orvosi és gyógyszerészeti tudomány fejlődésének elősegítése (219. § (5) bekezdés d) pont). Álláspontom szerint a jelen esetben lefolytatott boncolás az Eütv. 219. § (5) bekezdésében megfogalmazott jogalkotói célok közül az a), és a c) pontokban felsoroltaknak mindenképpen megfelel.
A fentiek alapján megállapítom, hogy a boncolás elrendelése a jelenleg hatályos jogszabályok szerint megalapozott és jogszerű volt, azaz alkotmányos joggal összefüggő visszásság nem történt.

II. A holttest méltatlan állapotának előidézésével kapcsolatban
Az Eütv. 220. § (4) bekezdése arról rendelkezik, hogy a kórbonctani, illetve a hatósági boncolás elvégzése után a holttestet a kegyeleti szempontok figyelembevételével helyre kell állítani.
A temetőkről és a temetkezésről szóló 1999. évi XLIII. törvény 1. § (1) bekezdése a tisztességes és méltó temetés, valamint a halottak nyughelye előtt a tiszteletadás jogáról rendelkezik, és kimondja, hogy ez mindenkit megillet. Ugyanezen törvény halottszállítással kapcsolatos rendelkezése (35. §.) csupán arról rendelkezik, hogy holttestet szállítani kizárólag a közegészségügyi és a járványügyi szabályokat és az alapvető kegyeleti feltételeket kielégítő, erre a célra kialakított járműben, fedéllel ellátott koporsóban (szállítókoporsóban) lehet. A holttest átadásával illetve átvételével összefüggésben nem határoz meg részletszabályokat. A temetkezési törvény végrehajtásáról szóló 145/1999. (X. 1.) Korm. rendelet bővebben rendelkezik a halottszállításról (42. § – 50. §), a szállított holttest állapotáról azonban kifejezett rendelkezés itt sincs. A temetkezési szolgáltatónak szánt imperatív jogalkotói utasítást a 42. § (1) bekezdés, a 42. § (5) és (6) bekezdés, továbbá az 50. § tartalmaznak, azonban ezek egyike sem vonatkozik a holttest méltó állapotáról való meggyőződés kötelezettségére. A 34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM rendeletben a holttest szállításával, eltemetésével, elhamvasztásával kapcsolatos egyéb rendelkezéseknél sem szerepel kifejezett szabály azzal kapcsolatban, hogy a holttest állapotáról meg kell-e, és ha igen, kinek kell meggyőződnie. 
Expressis verbis rendelkezés tehát a temetkezéssel kapcsolatos joganyagban arra nézve nincs, hogy a temetkezési szolgáltató mikortól felelős a holttest méltó állapotának megőrzéséért. Tekintve azonban, hogy a szolgáltatások anyajogát adó polgári jogi szabályok álláspontom szerint analóg módon alkalmazhatók, a felelősség – a polgári jogi felelősség – egyértelműen megállapítható az illetékes fórum előtt zajló jogi eljárásban. 
További tisztázandó kérdés, hogy a vizsgálthoz hasonló estek megelőzése, kiküszöbölése céljából szükséges-e egyéb, a temetkezések lebonyolításával kapcsolatos joganyagban elhelyezett, kötelező erejű norma megalkotása.
II.1. Az eddig töretlen országgyűlési biztosi gyakorlat szerint:
A kegyeleti jog tágabb értelemben mindenkit megillet, akinek emlékében az elhunyt él. Polgári jogi értelemben az emberi személyiség, az ember jogképessége a halállal megszűnik. A halott emléke, emberi méltósága és jó hírneve azonban a Polgári Törvénykönyv védelme alatt áll, ezek megsértésekor a személyhez fűződő jogok megsértésének esetére biztosított polgári jogi igényeket lehet érvényesíteni.” (OBH 1567/2004.)
II.2. A bírósági gyakorlat szerint: 
A BH 1997.525. számú döntésében a bíróság elvi éllel kimondta, hogy „a temetés méltatlan körülmények között történő lebonyolítása sérti a hozzátartozók kegyeleti jogait [Ptk. 75. § (1) bek, 84. § (1) bek., 85. § (3) bek]. Indoklásában kifejtette, hogy a Ptk. 75. §-ának (1) bekezdése értelmében a személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. A Ptk. 85. §-ának (3) bekezdése szerint pedig meghalt személy emlékének megsértése miatt a személyhez fűződő (kegyeleti) jog érvényesítésére a hozzátartozó jogosult. A halott emlékének megóvásában és a hozzátartozóknak a halál miatti gyászában a temetésnek meghatározó jelentősége van. A hozzátartozók a temetés külsőségeivel, a sírhely megválasztásával is kifejezésre juttatják a meghalt iránti megbecsülésüket, gyászuk nagyságát. A temetés méltatlan körülmények között történt lebonyolítása ezért a halott emlékét és a hozzátartozók kegyeleti jogát sérti.„ 
Egy másik bírósági határozat szerint „a védelmezett érdekkör másik nagy csoportja azonban szorosan a halálhoz kapcsolódik és a végtisztesség megadását, a halott földi maradványainak tiszteletben tartását követeli meg.” (BH 1976. 311.)
A fentiek alapján – függetlenül attól, hogy a bekövetkezett állapot a halott temetésre felkészítésében résztvevő személyek közül kinek a felelősségi körébe esik és hogy kinek a mulasztása vezetett annak bekövetkezéséhez – megállapítható, hogy önmagában az a tény, hogy a halott méltatlan állapotban került a ravatalra, az élethez és emberi méltósághoz való joggal összefüggésben – a hozzátartozók és tágabb értelemben a közösség kegyeleti érzését is sértve – alkotmányos visszásságot okozott.
Álláspontom szerint önmagában ennek a lehetősége, illetve a vizsgálat által is feltárt tényleges előfordulása elégséges indok lehet arra, hogy a jogalkotó további, kötelező jellegű előírást vezessen be a holttest méltó állapotának dokumentálásáról, a boncolás megtörténtét követően a felravatalozás folyamatán át a koporsó lezárásáig vagy a hamvasztás megkezdéséig. 
Különösen indokolttá teheti ezt az is, hogy míg kifejezett rendelkezés van az elhunyt birtokában lévő nemesfémek leltározásáról, átadásuk megtörténtének dokumentálásáról (145/1999. (X. 1.) Korm. rend. 42. § (5) bekezdés), addig az elhunyt személy teste méltóságának megőrzéséről nincs ilyen szigorú nyomon követési rendszer. Így a jelenleg hatályos rendelkezések akár azt is sugallhatják, hogy társadalmunk nagyobb értéket tulajdonít az elhunyt egyes vagyontárgyainak, személyes használati tárgyai fellelhetőségének, mint az elhunyt teste méltóságának, és a hozzátartozók kegyeleti érzései megsértésének elkerüléséhez.

III. A hozzátartozók halálesetről történő értesítésével kapcsolatban
A már hivatkozott BM-EüM-IM rendeletben kifejezett rendelkezés van azzal kapcsolatban, hogy a beteg kórházba való felvételekor fel kell jegyezni annak a hozzátartozónak a nevét és lakcímét, akit a beteg esetleges haláláról értesíteni kell. A kórházban bekövetkezett halálesetről az elhunyt személy hozzátartozóját a kórház a működési rendjében meghatározottak szerint haladéktalanul értesíti. Az értesítésnek tartalmaznia kell az elhunyt személy nevét, születési évét és az anyja nevét. ( 34/1999. (IX. 24.) BM-EüM-IM rendelet 16. § (1)) Amennyiben a kórházban kialakított gyakorlat ezzel ellentétes, az a jogállamiság elvével összefüggésben, illetve az élethez és emberi méltósághoz való joggal összefüggésben is visszás lehet. 
A jogszabály nem rendelkezik azonban arról, hogy a haldoklás kezdetekor értesítési kötelezettsége lenne az egészségügyi intézménynek, vélhetően amiatt, hogy nem jósolható meg teljes bizonyossággal az, hogy a beteg állapota mikor fordul visszafordíthatatlanná. 
Tagadhatatlan azonban, hogy mind a haldoklónak, mind pedig hozzátartozóinak könnyebb az elválás, a halálba menetel illetve halálba kísérés, majd a hozzátartozóknak a gyászmunka, ha azt egymás jelenlétében tehetik. Indokolt lehet ezért a hozzátartozók értesítése abban az esetben is, ha a haldoklás csak vélelmezhető. Ez esetben a hozzátartozók értesítését azonban – pontosan az élet véget érésének, a tényleges haldoklás bekövetkeztének nehezen meghatározható mivolta miatt kötelező normában nem írható elő. Az ezzel kapcsolatos eljárás, teendők szabályozásáról, és a szükséges feltételek kialakításáról álláspontom szerint a halál méltóságának elvét felvállaló kórházaknak maguknak kell gondoskodniuk.

IV. További megállapítások a holttest felboncolására vonatkozó jogszabályi környezettel összefüggésben
Az ismertetett jogszabályok részletesen tartalmazzák a halottvizsgálat, illetve a boncolás szabályait, ahogyan azt jelentésem korábbi részében már hivatkoztam. A jelenleg hatályos magyar szabályrendszer nem a boncolás elrendeléséhez, hanem a boncolástól való eltekintéshez követel meg feltételeket, illetve aktív, beavatkozó magatartást (kérelem) a hozzátartozók részéről, így vélhetően a hazai gyakorlatban a kórházban elhunytak többségénél a boncolások gyakoribbak, mint a boncolás elmaradása. Kiemelendő még, hogy ennek következtében az átlagember jogtudatában a boncolás szükségszerű, törvényszerű lépésként él, és inkább az az eset a ritkább, amikor a hozzátartozó lépéseket tesz a boncolás elkerülése érdekében. Természetesen a jelenleg hatályos szabályozás nem hibás, nem minősíthető rossznak, álláspontom szerint azonban minden esetben legalábbis tájékoztatni kellene a hozzátartozókat a boncolással kapcsolatos eljárásról, jogszabályokról, és arról, hogy meghatározott esetekben kérhetik a boncolás elhagyását. 
Kiemelendő, és erőteljes érv a boncolás jelenlegi szabályozása mellett, hogy az egyes diagnosztikai hibákat segíthet feltárni, és a gyógyítás folyamatát más esetekben elősegíteni. Nem elhanyagolandó szempont az sem, hogy az orvosképzésben is jelentős, ha az élő személyen veszélyesnek minősített beavatkozásokat az orvostanhallgatók, illetve orvosok már élettelen emberi testen gyakorolják. A jelenlegi szabályozás az ún. „opt out” elvre épül, azaz egyrészt „Orvostudományi egyetemi oktatási célból holttesten orvosi beavatkozást végrehajtani akkor szabad, ha az elhunyt ez ellen életében nem tiltakozott (Eütv. 222. §), másrészt kórbonctani vizsgálat, hatósági vagy igazságügyi orvosi boncolás során szervet, illetve szövetet oktatás és kutatás és egyéb gyógyító célú felhasználás érdekében akkor lehet eltávolítani, ha ez ellen az elhunyt életében nem tiltakozott (Eütv. 220. § (1) bekezdés b) pont) 
Az embernek tehát egyrészt még életében tiltakoznia kell az ellen, hogy halála után testét orvostudományi céllal felboncolják, másrészt pedig nem tehet érvényesen olyan nyilatkozatot, amely alapján testének felboncolását minden esetre nézve kizárhatja, hiszen azt egyes esetekben – a rendkívüli haláleset esetein túl is – kötelező jelleggel írja elő a jogszabály.
További, szakmai elemzést igénylő kérdés, hogy egy nem teljes körűen, esetleg hibásan feltérképezett „eset” következtében elhunyt személy teste felboncolásának és a boncolás eredményének mekkora, illetve milyen nagyságú személyi körre kiterjedő orvostudományi jelentősége van. Kétségtelen, hogy a jelenleg hatályos Eütv. szerint a beteg kezelését végző orvosnak is aláírásával kell ellátnia a halottvizsgálati bizonyítványt, tehát minden esetben értesül arról, hogy diagnosztikai illetve egyéb orvosi szempontból helyesen járt-e el, illetve ha nem, hol követett el hibát. Ezáltal tehát egyértelmű, hogy az elhunyt személy felboncolása minden esetben a kezelő orvos ismereteinek gyarapodását szolgálja, azt azonban, hogy a boncolásnak ezen túl is van-e jelentősége orvosszakmai, illetve kutatás-fejlesztési kérdés megítélni. Ha egy eset publikációként szakmai folyóiratokban, tankönyvekben, stb. megjeleni, kétségtelen annak tudományos, oktatási jelentősége. Kétségbe vonható azonban akkor, ha csak és kizárólag a beteget utoljára kezelő orvos ismereteinek bővülésére szolgál. 
Annak eldöntése azonban, hogy egy társadalom melyik érdeket tartja védendőbbnek, illetve jobban támogatottnak, jogtechnikai szempontból elsősorban jogalkotási kérdés.

V. Az alapjogok tekintetében
Az Alkotmánybíróság az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségének koncepcióját a 64/1991. (XII. 17.) AB határozatában fogalmazta meg, kifejtve, hogy az Alkotmány 8. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok tiszteletben tartására és védelmére vonatkozó állami kötelezettség nem merül ki abban, hogy az államnak tartózkodnia kell a jogok megsértésétől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről. Az államnak tehát nemcsak az egyes alanyi alapjogok biztosítása a feladata, hanem – a többi alapjoggal meg lévő összefüggést értékelve – az azokkal kapcsolatos értékek és élethelyzetek önmagukban való védelme is.
Az Alkotmány „Alapvető jogok és kötelességek” című XII. fejezete pedig az 54. § (1) bekezdésében az élethez és az emberi méltósághoz való jogot nem egyszerű alapjogként, hanem olyan abszolút emberi jogként határozza meg, melytől senkit nem lehet önkényesen megfosztani, mivel a méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen az emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit. (64/1991. (XII. 17.) AB határozat)
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladata az alkotmányos jogok érvényesülésének elősegítése és védelme, különösen a rászorulók, a betegek, a kiszolgáltatott helyzetben lévők érdekeinek képviselete, illetve jogtudatosságuk kiépülésének, kiépítésének elősegítése. A jelen vizsgálat témájához kapcsolódóan e tekintetben úgy ítélem meg, hogy az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettségét akkor teljesíti maradéktalanul a jelenleg hatályos szabályozási elv érvényben maradása esetén, ha intézményesített formában biztosítja az állampolgárok tájékoztatását azon nyilatkozataikkal kapcsolatosan, amelyek halálukat követően a testüket érintő eljárásokkal, illetve elhunyt hozzátartozóik testének méltó kezelésével kapcsolatos beavatkozási lehetőségeikkel függnek össze.
Természetesen, a jogalkotónak lehetősége van arra is, hogy a szabályozás alapelvének megváltoztatásával az önrendelkezés szabadságát értékelje erőteljesebbnek az oktatás, kutatás, illetve az orvostudományi szempontok elveivel szemben, azaz csak abban az esetben engedje meg a boncolást – a rendkívüli halálesetet nem tekintve – amikor ahhoz az érintett még életében hozzájárult. Ennek elhatározása, bevezetése azonban megalapozott szakmai, jogi, és társadalmi vitát igényel.

Intézkedéseim
Az Obtv. 21. §. (1) bekezdése alapján, a feltárt visszásság jövőbeni megelőzése érdekében 
1. kezdeményezem az érintett klinika főigazgatójánál, intézkedjen arról, hogy a kórház szabályzatában pontosan rögzítsék az elhunyt(ak) hozzátartozói haladéktalan értesítésének módja, az ebben közreműködő(k) személyét, továbbá hogy az ezzel kapcsolatos rendelkezések maradéktalan betartásáról, ellenőrzéséről ki(k) és milyen módon gondoskodjanak. Kezdeményezem továbbá, hogy fontolja meg azon szabályok és körülmények kialakításának szükségességét, amelyek a haldokló hozzátartozóinak értesítését szolgálja abból a célból, hogy szerettük távozásakor jelen lehessenek;
2. kezdeményezem az önkormányzati miniszternél, hogy fontolja meg a temetkezéssel kapcsolatos joganyag bővítését a holttestek méltó módon történő szállításával, kezelésével és felravatalozásával kapcsolatban;
3. kezdeményezem az egészségügyi miniszternél, gondoskodjon arról, hogy az állampolgárok széles köre intézményesített formában ismerje meg a halála esetére szóló, a test boncolására és a szövetek felhasználására vonatkozó joganyagot, különös tekintettel a megtehető jognyilatkozatokra, továbbá gondoskodjon arról is, hogy a hozzátartozók a jelenlegi és esetleges tájékoztatásnál részletesebb információkhoz juthassanak az elhunyt szeretteik boncolásával kapcsolatos eljárásról, illetve a megtehető jognyilatkozatokról. 
4. Felkérem továbbá az egészségügyi minisztert, fontolja meg az ún. „opt in„ rendszer bevezetésének, vagy részleges bevezetésének indokoltságát a holttest felboncolásával kapcsolatos joganyag tekintetében.

Budapest, 2009. december 14.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.