Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 3689/2009. sz. ügyben

Előadó: dr. Halász Zsolt
A vizsgálat megindulása 
Az idei évben kiemelt figyelmet fordítok az egyéni és a tömegközlekedésben részt vevő állampolgárok jogainak érvényesülésére, amellyel összefüggésben panaszok alapján és hivatalból is számos vizsgálatot indítottam.
Sajtóhíradásokból értesültem arról, hogy a vasútbiztonsági tanúsítványra és egyéb működési, közlekedésbiztonsági feltételekre, valamint a vonatkozó eljárással kapcsolatos díjakra vonatkozó jogszabályi előírások, a hazai keskenynyomtávú erdei vasutak működésének ellehetetlenüléséhez vezethetnek.
A problémakörrel kapcsolatban a Szob-Nagybörzsöny közötti kisvasútat üzemeltető – pontosabban annak Szob-Márianosztra közötti újjáépített szakaszát üzemeltetni szándékozó – Börzsöny Kisvasút Fenntartó és Üzemeltető Nonprofit Kft. ügyvezetője is hivatalomhoz fordult és segítségemet kérte a Kft.-t és ezáltal kisvasút működését ellehetetlenítő helyzettel kapcsolatban.
További problémát jelent, hogy a hazai keskenynyomtávú erdei vasutak működési költségeit a bevételeik nem fedezik teljeskörűen, működtetésükhöz szinte mindegyikük fenntartói, tulajdonosi, és egyéb támogatásokra szorul. Ilyen helyzetben, ha a vonatkozó szabályozás további terheket ró a fenntartókra, az a vasútüzemek megszűnéséhez vezethet. Amennyiben valamely tevékenység engedélyezéséhez szükséges hatósági eljárások díjszabásai hatásukban általánosan akadályozzák az adott tevékenység folytatását, az felveti a jogállamiság elvének, valamint a vállalkozás szabadsága sérelmének a gyanúját. Az állam kötelezettsége ezzel összefüggésben e jogok érvényesülésének elősegítése és nem a korlátozása. Mindezekre tekintettel az ügyben vizsgálatot indítottam.

A megállapított tényállás
A Kisvasutak Baráti Körének részletes problémaelemzése a következőkben foglalható össze. http://www.kisvasut.hu/view_cikk.php?id=868 [2009. október 22.]
A vasutak működésének, közlekedésbiztonságának feltételeire vonatkozó szabályrendszer legújabb elemei 2006. január 1-én léptek hatályba és az egységes európai szabályozáson alapulnak. A szabályozás egyik lényeges eleme a vasútbiztonságra, a vasútbiztonsági tanúsítványra vonatkozó szabályrendszer, amely alapvetően a normál közforgalmú vasutakra van modellezve. Ugyanakkor a kisvasutak számára számos szabály teljesíthetetlen feltételt jelent, így különösen a vasútbiztonsági tanúsítvány megszerzésének hatósági díja: ez évi 2-5 millió forintos költséget jelent(ene), ami nem egy kisvasútnál meghaladja a jegyárbevételt.
Járművek hatósági vizsgáztatásával kapcsolatos egyik problémakör a járművek vizsgáztatásához kapcsolódik. A vasúti járműveket (mozdonyokat, személy- és teher, illetve motorkocsikat) csak üzembe állításukkor, továbbá a jogszabályban meghatározott átalakítások után (pl. hajtásrendszer megváltoztatása) kell az Nemzeti Közlekedési Hatósággal megvizsgáltatni. Ennek díját a 72/2006. (IX. 29.) számú GKM rendelet határozza meg (díjtáblázat 3. pont). A díjtáblázatból kitűnik, hogy a kisvasutak számára fontos kategóriába tartózó, a tíz tonnánál könnyebb járművek esetében a legalacsonyabb a hatósági vizsga díja, (24.500 forint). A díjak viszont jóval magasabbak, ha olyan járműről van szó, amely új építésű, vagy átalakított. Vadonatúj járművek beszerzésére természetesen ritkán van példa a kisvasutakon, sokkal gyakoribb az, amikor például egy használaton kívüli teherkocsi alvázát felhasználva épül új személykocsi, de ilyen lehet az is, amikor egy régi, használt személykocsit újít fel az üzemeltető, amelyről természetesen semmilyen dokumentáció nem lelhető már fel. Ilyen esetben a hatósági vizsga díja a félmillió forintot is meghaladhatja, (előzetes típusengedély, átalakítási engedély 282.500 Ft, típusengedély 359.700 Ft üzembe helyezési engedély 24.500 Ft) – ami nem egy esetben több lehet, mint maga a járműfelújítás, átalakítás költsége.
Vasúti pálya engedélyezésének díjával kapcsolatban kiemelendő, hogy a vasúti pályát általában öt-tízévente kell engedélyeztetni a közlekedési hatósággal. Az engedélyeztetés során a hatóság képviselői bejárják a pályát (vagy az engedélyeztetési eljárás tárgyát képező műtárgyat), és amennyiben úgy találják, hogy az alkalmas a forgalom biztonságos lebonyolítására, akkor újabb öt-tíz évre megadják az üzemeltetésre szóló engedélyt. A vasúti pálya engedélyezésével kapcsolatos díjtételeket szintén a már említett GKM rendelet tartalmazza (díjtáblázat 1. pont). A rendeletnek ez az egyik olyan része, ahol a jogalkotó nem feledkezett meg a keskeny nyomközű vasutakról: a díjtáblázat 1/g) pontja szerint a kisvasutak esetén a nagyvasúti díjtételek 30 százalékát kell alkalmazni. E kedvezmény azonban csak a pályára terjed ki, és nem vonatkozik a vasúti biztosító berendezésekre. 
A szabályozás másik kedvező eleme a keskeny nyomközű vasutak tekintetében a működési engedély díjának megállapítása. A működési engedély a vasúti szolgáltatások piacán való jelenlétre vonatkozik, azt igazolja, hogy a piaci szereplő megfelelő üzleti felkészültséggel, szervezeti alkalmassággal rendelkezik ahhoz, hogy szolgáltatóként működjön, és képes az általa esetleg okozott károk megtérítésére. Az eljárás hatósági díjánál a jogalkotó kifejezetten gondolt a kisvasutak pénzügyi lehetőségeire, így a hatósági díj az országos vasúti pályahálózatokon dolgozó társaságokénak csupán 1 százaléka, 2,3 millió forint helyett 23.000 forint. (Mivel a kisvasutak integrált társaságok, ezt üzletáganként – személyszállítás, pályahálózat üzemeltetés – kell ezt a díjat megfizetniük, azaz általában 46.000 forintot, árutovábbítást is végzőknek pedig 69.000 forintot.)
A keskeny nyomközű vasutak üzemeltetői számára a legnagyobb nehézséget a vasútbiztonsági tanúsítvány megszerzése jelenti. Ennek célja azt tanúsítani, hogy a vasúttársaság szervezete, működési rendszere, biztonsági kultúrája alkalmas arra, hogy tevékenységét az elvárt biztonsági szinten végezze, azaz léteznek megfelelő szabályok, azoknak megfelelően működnek, és egy ún. biztonságirányítási rendszeren keresztül ezt folyamatosan ellenőrzik, szükség szerint beavatkoznak a folyamatokba.
Ugyanakkor ezen tanúsítvány tekintetében, a jogalkotó nem vette figyelembe a keskeny nyomközű vasutak üzemeltetői számára, mivel a szabályok és különösen a hatósági díjak az országos hálózatokon működő vasúttársaságokhoz vannak szabva – ezúttal azonban kivétel nélkül. A tanúsítvány megszerzéséhez egy több mint száz oldalas dokumentációt kell mellékelni, részben olyan tartalommal, amelynek megkövetelése egy átlagos kisvasúttól (vagy akár az 570 méter hosszú pécsi Mecseki Kisvasúttól) irreálisnak tűnik. De a legfőbb probléma a kisvasutak esetében nem is ez, hanem a vasútbiztonsági tanúsítvány eljárásáért fizetendő - a szintén az említett GKM rendeletben meghatározott – díjtétel jelenti. Eszerint a vasútbiztonsági tanúsítvány díja egy olyan pályahálózatot működtető szervezeti egységnek, amelynél az üzemeltetett pályahálózat hossza nem haladja meg a 200 kilométert 2.635.400 forint, továbbá a vállalkozó vasúti tevékenységre vonatkozóan 1-50 darab vasúti járművet üzemeltető társaságnál további 1.046.400, 51-100 járművet üzemeltető társaságnál pedig 1.395.200 forint. A fentiek értelmében az 570 méternyi vasúthálózattal, egy mozdonnyal és három személykocsival rendelkező pécsi Mecseki Kisvasút részére a vasútbiztonsági tanúsítvány kiállításának díja mindösszesen 3.681.800 forint.
A vasútbiztonsági tanúsítványt minden ötödik évben meg kell újítani ugyanezért az összegért.
Számos kisvasút esetében ezek a díjak meghaladják a jegyár-bevételt, de még a legforgalmasabbak számára is vállalhatatlan terhet jelentenek. A kisvasutak így egyelőre képtelenek voltak megszerezni a vasútbiztonsági tanúsítványt, jelenleg az összes hazai kisvasút enélkül, gyakorlatilag illegálisan üzemel, a szobi kisvasút elhúzódó beindulásának pedig – a vasútüzem honlapján található információk szerint – kifejezetten ez volt az akadálya.
A problémakör részletes feltárása és elemzése érdekében tájékoztatást kértem a Közlekedési, Hírközlési és Energiaügyi Minisztertől, valamint a Nemzeti Közlekedési Hatóság elnökétől.
A Közlekedési, Hírközlési és Energiaügyi Miniszter válaszában mindenekelőtt arra mutatott rá, hogy az erdei kisvasutak működése finanszírozásának kérdése a tulajdonosi felügyeletet jelenleg ellátó Magyar Nemzeti Vagyonkezelő Zrt.-t érintő probléma. Amennyiben az erdei kisvasutak működtetése üzleti alapon nem biztosítható, de fenntartásuk környezetvédelmi, turisztikai szempontból indokolt, a bevétellel nem fedezett költségeiket a tulajdonos MNV Zrt.-nek kell fedeznie. A miniszter emellett egyetértett azzal, hogy a kisvasutak működését nehezíti a normál nyomtávú vasútvonalakra készült követelményeknek való megfelelés biztosítása is. Kiemelte, hogy a vasútbiztonsági tanúsítványra, a biztonsági engedélyre, a biztonságirányítási rendszerekre, a biztonsági jelentésre, valamint az egyes hatósági engedélyezési eljárásokra vonatkozó részletes szabályokról szóló 40/2006. (VI. 26.) GKM rendelet nem tesz különbséget keskeny és normál nyomtávú vasutak között a vasútbiztonsági követelmények teljesítése tekintetében. A rendelet célja, hogy a személyszállítást végző, korábban ellenőrizetlen kisvasutakat hatósági felügyelet alá vonja. A miniszter válasza szerint indokolt mind a vasútbiztonsági követelményekkel, mind az ahhoz kapcsolódó eljárási díjakkal kapcsolatban a szabályozás felülvizsgálata a kisvasutak tekintetében. Az eljárás egyszerűsítését és a díjak csökkentését a tárca prioritásként kezeli, megvalósítását ebben az évben tervezi. 
A Nemzeti Közlekedési Hatóság elnöke megkeresésemre a fentiekkel alapvetően egybehangzó választ adott, kiegészítve arra vonatkozó konkrét elképzeléssel, hogy az eljárás egyszerűsítése miként eredményezhetné az eljárási díjak csökkentését, amelyeknek az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 67. § (3) bekezdésében foglaltak alapján fedezet kell nyújtaniuk az eljárás során felmerülő és másra át nem hárítható költségekre.
A Szob és Márianosztra közötti kisvasút működési engedélyével kapcsolatban a miniszter és az NKH elnöke arról tájékoztatott, az üzemeltető – a Börzsöny Kisvasút Nonprofit Kft. – térségi pályahálózat működtetési, valamint személyszállítási tevékenységi engedéllyel rendelkezik, valamint megkapta a vasúti pálya használatbavételi engedélyt is. A miniszter válaszának kézhezvételéig a vasútbiztonsági tanúsítványt az üzemeltető még nem kapta meg, bár az eziránti kérelmet benyújtotta a Nemzeti Közlekedési Hatósághoz.
A kisvasúton 2008-ban egy baleset következett, amelynek vizsgálata során az NKH azt állapította meg, hogy a vasúti pályát az üzemeltető használatbavételi engedély nélkül üzemeltette és nem rendelkezett vasútbiztonsági tanúsítvánnyal sem, ezért a vasútüzemet fel kellett függeszteni.
Az NKH válaszában rámutatott arra is, hogy az NKH eljárásai során köteles a hatályos jogszabályokat alkalmazni és noha elkötelezett amellett, hogy a hazai kisvasutak működjenek, méltányosságot jogszabályi felhatalmazás hiányában nem gyakorolhat. 
Vizsgálatom során részletes tájékoztatást kaptam a Szob és Márianosztra közötti közlekedő kisvasutat üzemeltető Börzsöny Kisvasút Fenntartó és Üzemeltető Nonprofit Kft. ügyvezetőjétől. Eszerint a kisvasút felújítása jelentős uniós támogatással 2005-ben kezdődött. 2007 végére a pálya műszakilag elkészült, 2008 januárjában az érintett települések önkormányzatai létrehozták az üzemeltető társaságot, 2008 februárjában pedig beszereztek 1 db mozdonyt és 2 db személyszállító kocsit és abban a hónapban megtörtént a járművek és a pálya próbaüzeme. Az üzemeltető 2008 júliusában kapta meg a térségi vasúti pályahálózat működtetési és a személyszállítási tevékenység végzésére vonatkozó engedélyét (az eljárás 2008 márciusában indult). Az NKH 2008 decemberében adta meg a pálya használatbavételi engedélyt. 
Mindezen engedélyek hiányában a vasútüzem nem indulhatott meg, mivel az eljárási díj összege miatt az üzemeltető nem tudta a vasútbiztonsági tanúsítványt megszerezni. (Az eljárási díj összege miatt eziránti kérelmét be sem nyújtotta). 
A vasút üzemeltetésen hiánya nem csak a bevételek elmaradása miatt okoz komoly problémát, hanem a felmerülő állandó költségek finanszírozásának a működés hiányára visszavezethető nehézségei is.

A vizsgálat megállapításai
Érintett alkotmányos jogok, kötelezettségek
– a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
– a jogállamiság elvéből fakadó tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
– a piacgazdaság elvéből fakadó vállalkozás joga (Alkotmány 9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság, amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és egyenlő védelemben részesül. (2) A Magyar Köztársaság elismeri és támogatja a vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát.)
– az indokolatlan hátrányos megkülönböztetés tilalma (Alkotmány 70/A. § A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.)
– a közteherviselési kötelezettség (Alkotmány 70/I. § Minden természetes személy, jogi személy és jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet köteles jövedelmi és vagyoni viszonyainak megfelelően a közterhekhez hozzájárulni.)

1. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa számára feladat- és hatáskört, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
A Nemzeti Közlekedési Hatóság az Obtv. 29. § (1) bekezdése szerinti közigazgatási feladatot ellátó szerv, így hatóságnak tekintendő, amely eljárásnak vizsgálatára hatáskörrel rendelkezem.

2. Az érintett alkotmányos jogok tekintetében
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam (…) kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság tehát nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. (9/1992. (I. 30.) AB határozat)
A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésébe foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdéséből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog (315/E/2003. AB határozat). Noha a tisztességes eljáráshoz való jog a gyakorlatban elsősorban a közigazgatási hatóságok eljárása során nyer értelmet, az ügyfelekkel, szerződéses partnerekkel, utasokkal kapcsolatos eljárásai során a közszolgáltatást végző szervektől is elvárható.
A határidők a jogilag szabályozott eljárások olyan elemei, amelyek általában az eljárások, ezen belül különösen egyes eljárási cselekmények lefolytatása, illetőleg bizonyos jogosultságok gyakorlása vagy kötelezettségek teljesítése ésszerű időn belül való befejezését írják elő; megakadályozzák az eljárások parttalanná válását, ugyanakkor biztosítják – többek között – az alapjogok gyakorlásának lehetőségét. (23/2005. (VI. 17.) AB határozat)
Az Alkotmánybíróság a 72/1995. (XII. 15.) AB határozatban a jogbiztonság elengedhetetlen követelményének minősítette, hogy a jogalkalmazói magatartás előre kiszámítható legyen. A döntés szerint az ügyfél közigazgatási határozathozatalra vonatkozó joga nem tehető függővé attól, hogy a közigazgatási szerv milyen időpontban hajlandó dönteni a hatáskörébe utalt ügyben. A közigazgatásnak ugyanis alkotmányos kötelessége, hogy a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon. A közigazgatási eljárás nem nélkülözheti a kötelező ügyintézési határidőket. Az ügyfél ugyanis nem építkezhet, nem vállalkozhat, kereskedelmi tevékenységet nem végezhet, gépjárművet nem vezethet hatósági engedély nélkül. A kérelmező kénytelen tehát - beadványa jogszerű elbírálása érdekében – a hatósághoz fordulni. Az Alkotmánybíróság mindezek alapján hivatalból eljárva mulasztásban megnyilvánuló alkotmánysértést állapított meg azért, mert az általános és a különös államigazgatási eljárási törvényekben egyébként tételesen előírt ügyintézési határidők – a közigazgatási szerv mulasztásából eredő – be nem tartása ellen a jogszabályok nem nyújtottak hatékony jogvédelmi eszközt az ügyfél számára. 
Az Alkotmánybíróság a tisztességes eljáráshoz való jog lényegéről kialakított álláspontját elvi jelentőséggel a 6/1998. (III. 11.) AB határozatban foglalta össze. Az Abh.-ban rögzített megállapításokat utóbb több határozat is megerősítette. Eszerint a tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. Az Alkotmánybíróság a határozatban utalt arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. (6/1998. (III. 11.) AB határozat, 14/2004. (V. 7.) AB határozat)
Az Alkotmány 9. §-a szerint Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság, amely a különböző tulajdonformák egyenragúságának, valamint a vállalkozás és verseny szabadságának alkotmányosan elismert elve alapján működik. A vállalkozás szabadsága és a vállalkozáshoz való jog tehát a piacgazdaság egyik lényeges eleme, amelynek alapjogi státuszából következik, hogy korlátozása ellen nemcsak az Alkotmány 9. § (2) bekezdése nyújt védelmet, ha ti. a jogszabályi korlátozás nem a piacgazdaság előmozdítását, kiegészítését szolgálja, hanem az Alkotmány 8. § (2) bekezdése alapján az - lényeges tartalmát tekintve - még törvényhozási úton is korlátozhatatlan. A vállalkozás jogának alapjogi minőségéből tehát az következik, hogy az csak akkor és annyiban korlátozható, amikor és amennyiben a korlátozás végső eszközének fennállnak az alkotmányos indokai. (881/B/1991 AB határozat)
Az Alkotmány 9. § (2) bekezdésében meghatározott vállalkozás joga alapjognak minősül. Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése kimondja: "A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja". A vállalkozás jogának alapjogi minőségéből tehát az következik, hogy az csak akkor és olyan mértékben korlátozható, amennyiben a korlátozás végső eszközének fennállnak az alkotmányos indokai. Az Alkotmánybíróság számos határozatában követett eddigi gyakorlata szerint a korlátozás akkor nem alkotmányellenes, ha az az elérni kívánt alkotmányos cél szempontjából elkerülhetetlen és arányos mértékű [Pl. 20/1990. (X. 4.) AB határozat (ABH 1990, 69, 72.) és a 7/1991. (II. 28.) AB határozat (ABH 1991, 22, 32.)].
Az OBH 2452/2008. számú jelentésemben rámutattam, hogy az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésébe foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként kell kezelnie. Ez azt jelenti, hogy a jogosultságok és kedvezmények elosztása nem feltétlenül kell, hogy egyenlő legyen, de a döntéshozatal során minden érintett szempontjait azonos tisztelettel és körültekintéssel kell mérlegre tenni. Az Alkotmánybíróság kifejtette azt is, hogy alkotmányellenes megkülönböztetésről csak akkor lehet szó, ha a jogszabály egymással összehasonlítható, a szabályozás szempontjából azonos csoportba tartozó jogalanyok között tesz különbséget anélkül, hogy annak alkotmányos indoka lenne. Alkotmányellenes megkülönböztetés mindezek alapján csak akkor állapítható meg, ha összehasonlítható helyzetben lévő személyek között tesz a jogalkotó olyan különbségtételt, amely alapjogsérelmet okoz, illetőleg azzal az egyenlő méltóság alkotmányos követelményét sérti. Nem minősül azonban megengedhetetlen megkülönböztetésnek, ha a jogi szabályozás eltérő jogalanyi körre vonatkozóan állapít meg eltérő rendelkezéseket. (9/1990. (IV. 25.) AB határozat, 21/1990. (X. 4.) AB határozat, 61/1992. (XI. 20.) AB határozat, 35/1994. (VI. 24.) AB határozat, 30/1997. (IV. 29.) AB határozat). Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az összehasonlíthatósági próba nem csak arra a helyzetre vonatkozik, amikor azonos helyzetben lévő jogalanyok között tesznek különbséget, hanem ennek ellenkezőjére is, vagyis amikor lényegesen eltérő helyzetben lévők esetén e körülményt figyelmen kívül hagyják.
Az egyenlő bánásmód követelménye a kötelezettektől azt kívánja meg, hogy tartózkodjanak minden olyan magatartástól, amely bizonyos tulajdonságaik alapján egyes személyek vagy személyek egyes csoportjaival szemben közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést, megtorlást, zaklatást vagy jogellenes elkülönítést eredményez. Alapvetően tehát az egyenlő bánásmód követelménye az egyik oldalon negatív kötelezettséget jelent: a kötelezettek nem sérthetik meg mások egyenlő emberi méltóságát. Jogosulti oldalon ugyanakkor ez azt eredményezi, hogy mindenkinek jogosultságként kikényszeríthető igénye van arra, hogy őt egyenlő méltóságú személyként kezeljék. Ki kell emelnem, hogy sem a közvetlen, sem pedig a közvetett diszkrimináció nem „célzatos” magatartás (nem szükséges, hogy az intézkedést hozó szervet a megkülönböztetés szándéka vezesse), hanem elsősorban ténykérdés.
Az Alkotmány 70/I. §-ában rögzített közteherviselési kötelezettség értelmezése során kiemelendő, hogy az államnak az Alkotmányból levezethető joga, hogy a közfeladatok ellátásához szükséges fedezetet adók és egyéb közterhek (díjak) megállapításával biztosítsa. Ennek alapján szuverén módon határozza meg azt hogy milyen alanyi körben, mit, milyen alapon és mértékben adóztat. E döntését gazdasági, pénzügyi, politikai érdekek, célok határozzák meg. Az államnak ez az igen széleskörű jogosítványa azonban nem korlátlan, nem sérthet alkotmányos jogokat és elveket. Ilyen alapvető követelmény – kiindulva a jövedelem, illetve vagyonarányos közteherviselés fogalmából – hogy az állam által kivetett adó és egyéb közteher nem veszélyeztetheti a fizetésre kötelezett személy megélhetését, illetve nem eredményezheti működésének ellehetetlenülését.

3. Az ügy érdeme tekintetében
Vizsgálatom során megállapítottam, hogy a keskenynyomtávú vasútüzemek – köztük az erdei kisvasutak – működése finanszírozásának kérdése, ellentétben a miniszter álláspontjával nem egyszerűen a tulajdonosi felügyeletet jelenleg ellátó Magyar Nemzeti Vagyonkezelő Zrt.-t érintő probléma. Mert bár a kisvasutak többségét kétségtelenül az MNV Zrt. tulajdonában lévő erdészeti részvénytársaságok üzemeltetik, de számos kivételt is találunk. Például a Nyíregyháza, a Kecskemét, és a Balatonfenyves környéki kisvasutakat, valamint a Széchenyi-hegyi Gyermekvasutat a MÁV Zrt., a nagycenki Széchenyi-Múzeumvasutat a GySEV Zrt., a szobi kisvasutat Börzsöny Kisvasút Fenntartó és Üzemeltető Nonprofit Kft., a debreceni kisvasutat a Zsuzsi Erdei Vasút Kht., a Kemencei Erdei Múzeumvasutat pedig a Kisvasutak Baráti Köre Egyesület üzemelteti.
Mindezek alapján állami tulajdonosi döntéssel a probléma nem oldható meg. Emellett mára világossá vált, hogy az év végétől várhatóan megszűnik a közszolgáltatás a MÁV Zrt. által üzemeltetett kisvasutakon (a Gyermekvasutat kivéve). Az erről szóló döntésnek minden bizonnyal számos oka van, de a döntéshozók nyilvánvalóan nem hagyhatták figyelmen kívül a fenntartással kapcsolatos költségek alakulását, amelynek egyik eleme éppen az állam, a jogalkotó által meghatározott, a vasútüzemekre rendkívül hátrányos felügyeleti díjstruktúra.
A feltárt probléma gyökere alapvetően abban rejlik, hogy a jogalkotó a működési feltételek, a hatóság eljárások és a felügyeleti díjak meghatározása során nem tett különbséget a „nagy” és a „kisvasutak”, vagyis az alapvetően normál nyomtávon közlekedő országosan működő, nagy forgalmat lebonyolító vasutak és a keskeny nyomtávon közlekedő alapvetően turisztikai célú (és csak kis részben hivatásforgalmi célú), egyszerűbb műszaki-technikai paraméterek szerint működő vasútüzemek között. A jogszabályokban rögzített működési-engedélyezési feltételek és hatósági díjtételek teljesítése az előbbieknek nem jelent alapvető problémát, az utóbbiakat azonban megoldhatatlan nehézségek elé állítja.
A szabályozás pozitív elemének tartom, hogy minden vasútüzem tekintetében meghatározza és ellenőrizhetővé kívánja tenni a biztonságos működés alapvető követelményeit, nem tartom azonban a jogbiztonság és a hátrányos megkülönböztetés tilalma érvényesülése szempontjából elfogadhatónak, hogy mindezt a kisvasutak speciális helyzetének, működésük gazdasági feltételeinek figyelembe vétele nélkül teszi. 
Mindezek alapján megállapítottam, hogy a szabályozás hiányosságaira és hibáira visszavezethető okból, a Nemzeti Közlekedési Hatóság a jogbiztonság érvényesülése és a hátrányos megkülönböztetés tilalma sérelmét okozza, amikor a kisvasutak üzemeltetőivel szemben a nagyvasutakhoz hasonló működési követelményeket támaszt és ennek megfelelő hatósági díjtételek alkalmaz. 
Megállapítottam azt is, hogy a Nemzeti Közlekedési Hatóság a hatályos jogszabályoknak megfelelően jár el, és a vizsgálatom során feltárt visszásság orvoslása jogalkotói döntést igényel.
Mindemellett rá kívánok mutatni, hogy az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 67. § (3) bekezdése értelmében a hatósági eljárásért fizetendő díj mértékét úgy kell megállapítani, hogy az az adott eljárással kapcsolatban az eljáró hatóságnál felmerülő és másra át nem hárítható valamennyi költségre fedezetet biztosítson. Utalni szeretnék azonban arra is, hogy a hatósági eljárás díja is közteher jellegű fizetési kötelezettség, amely meg kell feleljen a közteherviseléssel kapcsolatos alkotmányos követelményeknek.
Tekintettel arra, hogy a vasútbiztonsági tanúsítvány jogszabályban rögzített díjtételének mértéke alapjaiban veszélyezteti a kisvasutakat működtető vasútüzemek létét, működését, megállapítottam, hogy e helyzet nem egyeztethető össze a jövedelem és vagyonarányos közteherviselés kötelezettségével, annak kereteit túllépi és mindemellett indokolatlanul korlátozza a vállalkozás szabadságának érvényesülését is, amely által súlyos visszásságot okoz.

Intézkedéseim
Hangsúlyozva, hogy a feltárt visszásságok a jogi szabályozás hiányosságaira vezethetők vissza, az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a közlekedési, hírközlési és energiaügyi minisztert a vasútbiztonsági tanúsítványra, a biztonsági engedélyre, a biztonságirányítási rendszerekre, a biztonsági jelentésre, valamint az egyes hatósági engedélyezési eljárásokra vonatkozó részletes szabályokról szóló 40/2006. (VI. 26.) GKM rendelet, valamint a közlekedési hatóság által végzett vasúti hatósági eljárások igazgatási szolgáltatási díjairól szóló 72/2006. (IX. 29.) GKM rendelet olyan módosítására, amely a működési, engedélyezési követelmények, valamint a hatósági eljárások díjai meghatározása során figyelembe veszi a kisvasutakat üzemeltető vasútüzemek speciális helyzetét és teherviselő képességét.

Budapest, 2009. október 27.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.