Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB-1161/2009. számú ügyben

Előadók:                 dr. Fogarassy Edit,
dr. Gurbai Sándor,
dr. Varga Éva
Tárgy:             A fogyatékossággal élő
fogvatartottak jogainak érvényesülése
A vizsgálat megindulása, előzményei
Az országgyűlési biztosok már több alkalommal vizsgálták a büntetés-végrehajtás egészségügyi intézményeiben elhelyezett – állapotuknál fogva különösen kiszolgáltatott – személyek fogva tartási körülményeit, illetve az alkotmányos jogaik érvényesülését. 
A fogvatartottak egészségügyi szakellátását a Büntetés-végrehajtás Központi Kórháza (Tököl), a Nagyfai Bv. Intézet Krónikus Utókezelő Részlege, valamint az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet (IMEI) biztosítja. 
Az IMEI-t érintően első ízben egy ideiglenes kényszergyógykezelés hatálya alatt álló gyanúsított ügyvédjének a panasza alapján folyt vizsgálat, melynek eredményeként a biztos – súlyos alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságokat feltárva – jogalkotási javaslatot, illetve különböző ajánlásokat fogalmazott meg (OBH 1042/1999.). Az ajánlásokat az érintettek elfogadták, és 2003 októberében hatályba lépett a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról, valamint az IMEI feladatairól, működéséről szóló 36/2003. (X. 3.) IM rendelet.
Egy volt fogvatartott (az IMEI-ben kezelt előzetesen letartóztatott) panaszához kapcsolódóan a biztos általános helyettese – a jogszabályváltozásra is tekintettel – 2004-ben újból megvizsgálta az IMEI-ben elhelyezett személyek jogainak az érvényesülését. 
A feltárt visszásságok orvoslására tett ajánlásai nyomán a bv. országos parancsnoka utasította az IMEI főigazgató főorvosát a kórteremfelelősök alkalmazásának szabályairól szóló intézkedésének a visszavonására, valamint felhívta a figyelmét a jogszabályokban meghatározott felvilágosítási-tájékoztatási kötelezettség és a dokumentációs fegyelem betartására. A főigazgató körlevélben utasította a kollegáit, hogy minden beteg és beutalt kapja meg a szükséges felvilágosítást, amit egy nyilatkozat aláírásával dokumentáljanak. Az országos parancsnok elrendelte azt is, hogy végezzék el a házirend megfelelő módosítását, különös tekintettel az előzetes letartóztatottak büntetőeljárási jogainak a biztosítására (védővel való kapcsolattartás).
Az ombudsman munkatársai 2000 novemberében – több fogvatartotti panasz alapján – Nagyfán folytattak helyszíni vizsgálatot, amely a Krónikus Utókezelő Részlegre is kiterjedt (OBH 3080/1999.). A vizsgálat eredményeként a biztos számos súlyos visszásságot állapított meg mind a fogvatartottak, mind a személyi állomány alkotmányos jogaival összefüggésben, és ajánlásokat tett az orvoslásuk érdekében.
Az országgyűlési biztos általános helyettesének munkatársai 2001 szeptemberében – panasz alapján – helyszíni vizsgálatot tartottak a tököli bv. kórházban, elsősorban a fogvatartott anyák és gyermekeik elhelyezését ellenőrizve (OBH 4497/2001.). Az ügyben az ombudsman ajánlást tett egy önálló anya-gyermek körlet, valamint a betegek részére egy sétaudvar kialakítására.
A testi vagy/és értelmi fogyatékossággal élő fogvatartottak száma pontosan nem határozható meg, tulajdonképpen bármelyik büntetés-végrehajtási intézetbe (rendőrségi fogdára) befogadhatók előzetes letartóztatottként vagy elítéltként. 
Néhány esetben fogyatékossággal élő személyek is fordultak panasszal a Hivatalhoz. A Sopronkőhidai Fegyház és Börtönben fogva tartott, mozgáskorlátozott panaszos a bv. intézetekben való elhelyezésének, ellátásának a körülményeit, valamint a tárgyalásokra való szállításának a módját sérelmezte. 
Egy másik mozgáskorlátozott panaszos azt sérelmezte, hogy a rendőrségi fogdára való előállítását követően a földön, egy szivacson kellett aludnia, a WC-t pedig nem tudta használni, mert nem volt kapaszkodó. 
Az IMEI-ből is érkeztek panaszok a kapcsolattartás, illetve bizonyos termékek (cigaretta, kávé, tea) fogyasztásának a korlátozása miatt. 
2005-ben az Értelmi Fogyatékossággal Élők és Segítőik Országos Érdekvédelmi Szövetsége – egy közepesen súlyos értelmi fogyatékossággal élő előzetesen letartóztatottal szembeni bánásmód miatt – kérte az értelmi fogyatékossággal élő személyek ellen folytatott büntetőeljárások, illetve ezzel összefüggő fogva tartásuk vizsgálatát (OBH 5086/2005.). 
Az országgyűlési biztos általános helyettese – alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot megállapítva – javasolta az igazságügy-miniszternek, hogy az Országos Fogyatékosügyi Tanács, valamint az érintett társadalmi szervezetek bevonásával kezdeményezze a büntetőeljárásra, valamint a fogva tartásra vonatkozó jogszabályok olyan kiegészítését, amely eleget tesz a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló törvény követelményeinek.
Mindezekre tekintettel, a fogyatékossággal élő fogvatartottak alkotmányos jogai érvényesülésének feltárása érdekében hivatalból átfogó vizsgálatot rendeltem el, melynek keretében a munkatársaim – az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 18. § (1) bekezdése alapján – az IMEI-ben, a Bv. Központi Kórházában és a Nagyfai Bv. Intézet Krónikus Utókezelő Részlegén helyszíni utóvizsgálatot tartottak.
Megkerestem továbbá az igazságügyi és rendészeti minisztert, hogy – a Fogyatékossággal Élő Személyek Jogairól Szóló Egyezmény hatálybalépésére is tekintettel – tájékoztasson, milyen intézkedéseket tett a büntetőeljárással érintett, valamint a fogva tartott fogyatékossággal élő személyek jogait illetően a belső és a nemzetközi jog összhangjának megteremtése érdekében. 

Érintett alkotmányos jogok
Jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § /1/.);
Élethez, emberi méltósághoz való jog (54. § /1/ bek.); 
Kínzás, kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmód tilalma (54. § /2/.);
A gyermek kiemelt védelemhez és gondoskodáshoz való joga (67. § /1/.);
A diszkrimináció tilalma és az esélyegyenlőség elve (70/A. §);
A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (70/D. § /1/.)

A helyszíni vizsgálatok tapasztalatai
Munkatársaim 2009. szeptember 14-én előre be nem jelentett helyszíni vizsgálatot tartottak az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézetben (IMEI) és a Bv. Központi Kórházában, Tökölön. 
I. Az IMEI befogadóképessége 311 fő (ágy), a vizsgálat idején 242 ápolt volt elhelyezve, ebből 198 férfi és 44 nő, illetve 20 ideiglenes kényszergyógykezelt, 176 kényszergyógykezelt és 6 kórós elmeállapotúvá vált elítélt (202 beteg), továbbá 40 beutalt – előzetesen letartóztatott vagy elítélt – személy (elmeállapot megfigyelése, kényszergyógyítás, személyiségzavar, illetve kóros elmeállapot vagy szervi-idegrendszeri megbetegedés gyanúja, továbbá pszichiátriai kezelése szükségessége miatt). 
A főigazgató főorvos elmondása szerint az 1896-ban „tébolydának” kialakított intézet területe mára jelentősen lecsökkent, jelenleg két épületben (I. és III.) helyezik el a betegeket, egy külön épületben (II.) pedig a beutaltakat (itt működik az ambulancia is). Az intézet különálló bejáratát – takarékossági okok miatt – megszüntették, így most csak a Budapesti Fegyház és Börtönből lehet bejutni az IMEI-be. 
A kormány régóta tervezi az IMEI új épületbe való helyezését, a Korál utcában található egy ingatlan, ahol meg lehetne valósítani a beruházást. A CPT 2005-ös és 2009-es jelentései szerint rendkívül kívánatos lenne, ha az IMEI-t elköltöztetnék, és felvetették annak lehetőségét is, hogy a jövőbeni intézményt az egészségügyi miniszter felügyelete alá helyezzék.
Az intézet személyi állományának létszáma 174 fő (104 közalkalmazott és 70 hivatásos állományú), de csak 168 státusz van betöltve. A létszámstop miatt jelenleg nem tudnak ápolókat felvenni az üres státuszokra. Komoly problémát jelent a főigazgató szerint, hogy az orvosok (pszichiáterek) átlagéletkora 70-75 év. Éjjel két-két nővér és egy ügyeletes orvos van szolgálatban; a személyzet elleni támadás viszonylag ritka. 
A beutaltak épületében (II.) levő nyolc kórteremből négyben van felszerelve (rossz minőségű) biztonsági kamera, de többre lenne szükség (az ön, illetve közveszélyes magatartás veszélye miatt). Egy különleges biztonságú zárkát is kialakítottak az épületben.
A CPT szerint minden pszichiátriai intézetnek részletes, kimunkált protokollal kellene rendelkeznie a betegek személyes szabadságát korlátozó eszközök alkalmazásáról.
A nőket és a férfiakat elkülönítetten helyezik el, a fiatalkorúakat viszont nem. A betegek végzik az intézet takarítását, munkaterápia keretében, munkadíj fejében. Korábban szerveztek tanfolyamokat, OKJ-s képzéseket a betegeknek, jelenleg csak egy-egy szakkör működik. A CPT 2009-es ajánlása szerint – a gyógyszeres kezelésen túl – terápiás és egyéb tevékenységeket is kellene biztosítani a beutaltak számára. 
A betegjogi képviselő, aki tagja az adaptációs bizottságnak is, keddenként fogadja a betegeket az intézetben. Ügyvédi beszélő helyiség csak a Budapesti Fegyház és Börtönben van, de az IMEI-ben is lehetővé teszik a védővel való konzultációt. A betegek és a beutaltak – telefonkártyával – MATÁV-telefont használhatnak, hetente egyszer öt percet telefonálhatnak; az előzetesen letartóztatottak (ideiglenesen kényszergyógykezeltek) naponta felhívhatják a védőjüket. A betegek – a Bv. tvr. rendelkezéseinek megfelelően – hetente egyszer fogadhatnak látogatót és kaphatnak csomagot. 
A betegek – az ideiglenes kényszergyógykezeltek is – formaruhát viselnek. A CPT megismételt ajánlása szerint az IMEI ápoltjainak – jogállásuktól függetlenül – nappal a saját ruhájukat kellene viselniük.
Sürgősségi ellátásra a területileg illetékes Bajcsy-Zsilinszky Kórházat veszik elsősorban igénybe. A Hepatitis C-vel fertőzött betegeket a Szent László Kórházban kezelik, egy HIV pozitív kényszergyógykezeltet elkülönítve ápolnak.
Testi fogyatékossággal élők – mozgáskorlátozottak, látás- és hallásfogyatékosok – is tartózkodnak az intézetben. Az orvosigazgató elmondása szerint egy siket beteg gondnokát többször is fel kellett hívni, hogy küldjön cipőt a beteg számára. Egy betegnek művégtagja van, őt – ön- és közveszélyessége miatt – elkülönítve helyezték el a III. épület emeletén. 
A „mentálisan retardáltak” (gyengeelméjűek) az IMEI orvosának döntése alapján gyógyító-nevelő csoportba is kerülhetnek. Ilyen csoportok az országos parancsnok által kijelölt bv. intézetekben találhatóak, az orvosigazgató szerint jól működnek, bár túl vegyes az összetételük. Autizmus fennállásának lehetősége két esetben merült fel (a tünetek a skizofréniához hasonlóak).
A helyszíni vizsgálat során a betegek elhelyezésére szolgáló I. és III. épületet tekintették meg a munkatársaim. Az I. (fő)épület rendkívül leromlott állapotú, itt három osztály és a diagnosztika található. A III. épület (az ún. „kisfogház”) két osztálynak ad helyt, a felső szintjét felújították. Az épületek egyáltalán nem akadálymentesek. Az I. épületben a kórtermekben nincs konnektor, ezért csak a közösségi helyiségekben van televízió. A társalgóban ping-pong asztal található. A kórtermek többsége 18-20 ágyas, de vannak 3 ágyas (WC-vel rendelkező) kórtermek is, a III. épületben kisebb ágyszámú (9-10 ágyas, illetve két személyes) kórtermeket alakítottak ki. 
A betegek 80-90 %-a gondnokság alatt áll, a hivatásos gondnokok többsége látogatja a gondnokoltakat, illetve küldenek csomagot a részükre. Munkatársam négy beteggel személyes beszélgetést folytatott, ketten még nem álltak gondnokság alatt, de egyikük esetében folyamatban volt a gondnokság alá helyezési eljárás. A másik két beteg cselekvőképességet korlátozó gondokság alatt állt. Egyiküknek hivatásos gondnoka volt, aki nem tartotta vele a kapcsolatot, a másiknak a közeli hozzátartozója volt a gondnoka, akivel rendszeres kapcsolatban álltak.
Az ideiglenes kényszergyógykezelt és a kényszergyógykezelt betegekre, továbbá a kényszergyógyítást megelőző kivizsgálás és a személyiségzavar gyanúja miatt beutaltakra, valamint a Neuro-Psychiátriai Osztályra felvett fogvatartottakra (beutalt elítéltekre és előzetesen letartóztatottakra) vonatkozóan eltérő házirendet adtak ki.
A Btk. 2010. május 1-től hatályos módosítása meghatározza a kényszergyógykezelés maximális időtartamát (az elkövetett cselekményre megállapított büntetési tétel felső határának megfelelő idő, életfogytig tartó szabadságvesztéssel is büntetendő bűncselekmény esetén pedig legfeljebb húsz év). Az orvosigazgató elmondása szerint az új szabályozás kb. 20 beteget érint, többségüket ún. „magas biztonsági fokozatú” pszichiátriai részlegen (High Security System) vagy „átmeneti intézetben” kellene elhelyezni a szabadon bocsátásukat követően.
II. A Büntetés-végrehajtás Központi Kórházában, Tökölön a vizsgálat napján 156 beteg volt elhelyezve (53-an szállításban voltak). Az 1961-ben épült kórházban 297 ágy és 51 kórterem van. A belgyógyászat 68, a nőgyógyászat 42, a tüdőgyógyászat 59, a sebészet 48, a krónikus osztály 28, a fertőző részleg 12, a diagnosztikai (bajmegállapító) osztály pedig 40 ággyal rendelkezik. Évente átlagosan több mint 1300 beteget kezelnek a fekvőbeteg ellátásban, a járóbeteg ellátást pedig 10 700-an veszik igénybe.
A kórház orvosai javaslatot tehetnek a nagyfai krónikus rehabilitációs elhelyezésre. A BVOP Egészségügyi Főosztálya véleményezi a zárójelentésben tett javaslatot, és az országos parancsnok dönt az átszállításról. A limitált kapacitás miatt a főosztályon előjegyzést vezetnek, és időpontot egyeztetnek a nagyfai intézettel. Különösen indokolt esetben – a rendelkezési jogkör gyakorlójának hozzájárulásával – előzetesen letartóztatott átszállítására is sor kerülhet.
A személyi állomány létszáma 182 fő, ebből 64 hivatásos és 118 közalkalmazott; kilencen pedig részmunkaidőben dolgoznak. Az egészségügyi személyzetnél a létszámhiány 13 fő. 
A főigazgató elmondta, hogy lift működik az épületben, a mellékhelyiségek, zuhanyzók akadálymentesek, van olyan osztály, ahol kád is található. A kórház bejárásakor viszont munkatársaim azt tapasztalták, hogy a zuhanyzók egy kb. 5 centiméteres küszöbön keresztül közelíthetőek meg, így a kerekesszéket használók önálló tisztálkodása nem megoldott. Mozgáskorlátozottak számára kialakított külön WC nincs.
A kórház kórtermeiben elkülönítésre nincs lehetőség, a felnőtteket és fiatalkorúkat együtt helyezik el. A betegjogi képviselőt minden pénteken felkereshetik a fogvatartottak, és kérhetik a meghallgatásukat. Az ügyvédek részére külön ügyvédi beszélőt alakítottak ki.
Szabadulás előtt, amennyiben a fogvatartott állapota indokolja, a kórház felveszi a kapcsolatot civil kórházakkal, illetve szociális intézményekkel a fogvatartott elhelyezése érdekében. A befogadó intézménybe a kórház szállítja el a szabaduló fogvatartottat.
A kórházban egy fél szemére vak fiatalembert ápolnak, aki cukorbeteg. Korábban egy csőlátásban szenvedő, valamint két hallókészülékes fogvatartottat is kezeltek. A vizsgálat idején az intézetben két gondnokság alatt álló, „mentálisan retardált” fogvatartott tartózkodott.
A fogvatartottak jelentős részének nincs közgyógyellátásra jogosító kártyája.
A gondnokság alá helyezett fogvatartottak jellemzően az IMEI-ből érkeznek, ezért a kórház a befogadásukkor felveszi a kapcsolatot az IMEI-vel annak érdekében, hogy a gondnok személyéről, telefonszámáról tájékozódjon. A gondnokok értesítésük esetén mindig visszajeleznek, meglátogatni nem szokták a gondokoltjukat, de volt már rá példa. Az invazív beavatkozások estén a kórház a gondnoktól írásban kér engedélyt, de a kezelőorvos a beteg fogvatartottat is bevonja a döntés meghozatalába.
Munkatársaim meghallgattak egy cselekvőképességet korlátozó gondnokság alatt álló fogvatartottat, akit a bíróság pénzbüntetésre ítélt, de mivel nem fizette meg, szabadságvesztésre változtatták át. Az elítéltet a Fővárosi Bv. Intézet fogadta be 2009. augusztus 12-én, onnan az IMEI-be, majd Nagyfára szállították. Nagyfáról Tökölre vitték, ahol a belgyógyászaton kezelték, az ellátással elégedett volt. Elmondta, hogy a gondnokának írt levelet, melyben arra kérte, hogy a rendszeres szociális járadékából fizesse ki a pénzbüntetés összegét. Választ még nem kapott, ezért szeretné telefonon felhívni a gondnokot, de nincs letéti pénze. 
Munkatársam rövid úton megkereste a hivatásos gondnokot, aki elmondta, hogy a gondnokoltja az IMEI-ből írt neki levelet, csak ekkor értesült az eljárásról, illetve a büntetéséről. Felhívta az intézetet, de a fogvatartott már nem tartózkodott az IMEI-ben, és nem tudták neki megmondani, hova szállították. A bv. központi nyilvántartójától tudta meg, hogy a gondnokoltat Tökölre szállították, ahol telefonon tájékoztatták a gondnokot, hogy a nagyfai intézetben van a fogvatartott személyi anyaga. Ezután a gondnok megkereste a Nagyfai Bv. Intézetet, mert az ítéletet meg kell küldenie a nyugdíjfolyósító szervnek (ahonnan szóban úgy tájékoztatták, hogy a szabadságvesztés ideje alatt a rendszeres szociális járadék nem folyósítható). Nagyfán nem kaptak ítéletet a bíróságtól, csak értesítő lapot, ezért a gondnoknak a IV-XV. Kerületi Bíróságot is meg kellett keresnie. 
Egy másik fogvatartottat szintén Nagyfáról hoztak Tökölre, érszűkülete, pajzsmirigy- betegsége, cukorbetegsége és szívproblémái vannak. A Nagyfai Bv. Intézetben másfél éve tartózkodik, ott elmondása szerint nagyon jó az ellátása, elhelyezése. Az orvosi ellátással Tökölön is meg volt elégedve, ráadásul itt biztosítják számára a szabad levegőn való tartózkodást, a kerekesszékében kitolják az udvarra. Nagyfán csak könyökmankója volt, amivel már nagyon nehezen tudott mozogni; kiült az erkélyre, így tudta megoldani a szabad levegőn tartózkodást. A kórházban most igényeltek számára kerekesszéket. Nagyfán minden nap telefonálhatott 10 percet, Tökölön hetente kétszer 20 percet biztosítanak telefonálásra. 
Egy előzetesen letartóztatott a helyszíni vizsgálat napján érkezett Egerből Tökölre. Nem állt gondnokság alatt; fogyatékossági támogatást kapott, és közgyógyellátásban is részesült. Epilepsziás, de állítása szerint Egerben nem kapta meg a gyógyszereit (Neurotop 600 és Diphedan). Egészségügyi dokumentumai alapján közepesen súlyos értelmi fogyatékos. Szintén a dokumentumokból derül ki, hogy hallókészülék viselését rendelte számára az orvos 2009 júniusában. Elmondása szerint nem hall, de szájról olvas. A fogvatartott a betegjogi képviselőhöz való fordulás lehetőségéről még nem hallott. Igényét fejezte ki arra nézve, hogy valaki egyszerű nyelvezetet használva tájékoztassa a betegségével, a kezelésével, a lehetőségeivel kapcsolatosan. Értelmi fogyatékossága következtében a mások számára érthető tájékoztatást, információt nem érti meg. 
Munkatársam rövid úton megkereste a BVOP Egészségügyi Főosztályát, ahol megvizsgálták az ügyet, és arról tájékoztatták, hogy a fogvatartott 2009 júliusától, a Heves Megyei Bv. Intézetbe való befogadása óta folyamatosan kapja a gyógyszereit. A hallókészülék ingyenes beszerzésére csak a jogerős ítéletet követően van lehetőség, az előzetesen letartóztatott a gyógyászati segédeszközt a letéti pénzéből veheti meg.
A főépületben levő betegek számára 2004-ben - az OBH 4497/2001. számú ügyben tett ombudsmani ajánlás alapján - hoztak létre sétaudvart. A kialakított „udvar” azonban kis alapterületű, ketrec-szerű, mozgásra, sétálásra nem alkalmas. A tüdőosztály, illetve a krónikus és a fertőző részleg elhelyezésére szolgáló másik épületben tartózkodó betegek részére megfelelő, külön sétaudvar áll rendelkezésre. 
Munkatársaim a tüdőosztályon is meghallgattak egy cselekvőképességet kizáró gondnokság alatt álló beteget, aki az IMEI-ből került át Tökölre. Sérelmezte, hogy a hivatásos gondnoka nem tartja vele a kapcsolatot. A főigazgató elmondta, hogy a befogadást követően a nevelő tájékozódik a gondnok személyéről, amennyiben Tököl az első befogadó intézmény, egyébként annak a bv. intézetnek kell értesítenie a gondnokot, ahol a fogvatartottat először befogadták. 
Munkatársam rövid úton megkereste a Dabasi Gyámhivatalt, ahol elmondták, hogy a hivatásos gondnok személyesen valóban nem kereste fel a kényszergyógykezelt fogvatartottat, de levélben tartja vele a kapcsolatot, és – közeli szabadulására tekintettel – folyamatban van a szociális otthoni elhelyezése, ahol majd látogatni is fogja.
A kórház házirendje tartalmazza a fogvatartottak napirendjét, kötelességeit, a kórtermek belső rendjét, a kapcsolattartás szabályait, a panaszok és kérelmek intézésére vonatkozó előírásokat, a jutalmazás és a fegyelmezés szabályait, valamint egyéb tudnivalókat (élelmezés, szabadlevegőn tartózkodás, sportfoglalkozás, munkáltatás, anya-gyermek részleg, vallásgyakorlás, veszélyes hulladék elhelyezése). A mellékletekben olvasható a fogvatartottak birtokában tartható tárgyak felsorolása, a telefonálás rendje, a munka- és tűzvédelmi tájékoztató, illetve a dohányzás szabályai. A házirend átdolgozása folyamatban van.
III. 2009. október 5-én munkatársaim előre be nem jelentett helyszíni vizsgálatot tartottak a Nagyfai Országos Bv. Intézetben. 
A Nagyfai Bv. Intézet befogadóképessége 391 fő, a krónikus beteg elítélteket befogadó utókezelő részlegé ezen felül 80 fő. Az elhelyezett fogvatartottak száma 397, illetve 66 fő volt, vagyis az intézet nem túlzsúfolt. (2002-2003-ban 700 fő volt a fogvatartotti létszám.) Nők nem helyezhetőek el az intézetben (az utókezelő részlegen sem); a vizsgálat idején előzetesen letartóztatott nem, csak egy nem jogerős elítélt tartózkodott Nagyfán. 
Az intézet 1975-től 1990-ig munkaterápiás alkoholelvonó intézetként működött, melyben lakóhelyiségeket alakítottak ki. A mosdók (vizesblokkok) a folyosón találhatóak, ezért éjjel sincsenek zárva az ajtók. A beteg fogvatartottakat – az intézet orvosának javaslatára – az utókezelő részlegen kezelik, ahol 6 ágyas kórtermek vannak (a vizesblokk szintén a folyosón található). 2007-ig Nagyfán hajtották végre az idegenrendészeti őrizetet is, az épület jelenleg üresen áll.
Az intézetet Algyő felől lehet megközelíteni, egy rendkívül rossz minőségű, kátyús betonúton, ami a kft.-hez tartozik (a BVOP tulajdonában van). A parancsnok elmondása szerint a 2006-os árvíz elleni védelem munkálatai során ment tönkre a teherautók súlyától, azóta nem hozták rendbe. A látogató-fogadás szombatonként történik, a Volánnal szerződtek, Szegedről, a Mars térről indítanak buszokat a hozzátartozók számára. A személyi állományt 3 Ikarusz busz szállítja Szegedről az intézetbe. A Nagyfán található 48 szolgálati lakás közül 39-ben laknak családok, a gyerekeket iskolabusz viszi a városba. 
A személyi állomány létszáma 265 fő, de 29 státusz nincs betöltve. 30 tiszt, 137 tiszthelyettes és 69 közalkalmazott – ebből 12 nyugdíjas – dolgozik az intézetben. Az állomány összességében fiatal, az átlagéletkor 38 év. 
A Nagyfa-Alföld kft. mezőgazdasági részlege 800 hektáros földterületen gazdálkodik. 161 fogvatartott dolgozik a kft.-nél, illetve intézeti költségvetésben. 193 fogvatartott nem dolgozó, de 51-en oktatásban vesznek részt. A fogvatartottak többsége elvégezte az általános iskolát, ezért szakiskolai képzést indítottak 17 fő számára, valamint OKJ-s szakápolói képzést 16 fő részvételével. 
Az intézetben a Contel rendszer működik, a fogvatartottak naponta kétszer öt percet telefonálhatnak. A látogatás időtartama havonta egy óra, ami a fogvatartott lekísérésétől számít. A szabad levegőn tartózkodást biztosítják, a kórház területén padokat szereltek fel. 
A református egyház támogatásával három éve reintegrációs programot indítottak, melynek keretében a Hódmezővásárhelyi Református Kollégiumban helyeznek el 6-8 fogvatartottat (gyermekes családapát) és családjukat, felügyelet nélkül (rövid tartamú eltávozás címén). Az egyházi ünnepeken az istentiszteletet követően – a lelkész javaslata alapján – családi ebéden vehetnek részt egyes fogvatartottak (kimaradás címén), az intézetben pedig ünnepi beszélőre is lehetőség van. 
Az Egészségügyi Központ földszintjén működik a járóbeteg ellátás, illetve a foglalkozás egészségügyi részleg, az emeleten található az utókezelő részleg. Két ügyvédi beszélő helyiséget alakítottak ki a földszinten. Az épület akadálymentes, tágas lifttel felszerelt, a fürdő, WC megfelelően kialakított (bár a szellőzés télen nem jó, az elszívó túl kicsi). A fogvatartottak és a személyi állomány rendelője egymás mellett található, de a folyosórészt – a 2000-ben tett ombudsmani ajánlás hatására – leválasztották. A fogászati rendelő, a fizikoterápiás helyiség és a labor jól felszerelt. Az utókezelő részlegen található edénytárolót (mosogatót) szintén ombudsmani ajánlásra alakították ki. Az intézeti konyhát 2004-ben újították fel, rendkívül korszerű; az ápolók osztanak ételt. 
A Krónikus Utókezelő Részlegen 41 fogyatékossággal élő fogvatartott van elhelyezve, 32 személy nem képes az önálló életvitelre. 12-en kerekesszéket, 29-en egyéb segédeszközt használnak. Mozgásszervi, idegrendszeri bénulás, érszűkület következtében kialakult állapotuk miatt 12 elítélt részesül fogyatékossági támogatásban, amit az intézetbe folyósítanak. Ketten állnak gondnokság alatt.
A rehabilitációt hetente egyszer a gyógytornász és a fizikoterápiás szakasszisztens végzi (megbízási szerződés keretében). A pszichológus az elterelés keretében a megelőző-felvilágosító szolgáltatást is biztosítja, jelenleg gyesen van, de egy nyugdíjas közalkalmazott pszichiátert foglalkoztatnak. A vezető főnővér szeptember 1-jétől elment; ezen túl szakorvost és osztályvezető főorvost is keresnek. Az utánpótlás komoly problémát jelent, sokan dolgoznak nyugdíjasként. Éjjel folyamatos műszakban dolgoznak (két ápoló, egy orvos). Az ápolók számára az egyik dolgozó szaketika tréninget tart. 
A betegjogi képviselő csak idén nyáron vette fel a kapcsolatot az intézettel. Fogadóórája nincs az intézetben, csak a hozzá intézett megkeresésre megy ki Nagyfára.
Az Igazságügyi Hivatal területi szervével együttműködve hajléktalan szállókon vagy egyházi intézményekben próbálják meg elhelyezni a szabaduló beteg fogvatartottakat. Az intézet református lelkésze is több esetben segített otthont találni a fogvatartottaknak.
A módosítások miatt kissé nehezen áttekinthető házirend külön szabályokat tartalmaz az utókezelő részlegen elhelyezett elítéltekkel kapcsolatban (pl. a kórteremben pizsamát, a körleten köntöst kötelesek viselni, nyitás és zárás között az ágyon fekhetnek, a gyógyszert az egészségügyi személyzet jelenlétében kötelesek elfogyasztani). A telefonálásra naponta kétszer öt percben van lehetőség, a látogatás időtartama havonta egy óra. 
Munkatársaim több olyan – az utókezelő részlegen elhelyezett – fogvatartottal beszéltek, akik sérelmezték, hogy a gyógyászati segédeszközzel (műláb, mankó) való ellátásuk nem megfelelő. Az egyik fogvatartott 2008 februárja óta használja az új műlábát, azonban az feltörte, felsebezte a csonkolt végtagját. Új gyógyászati segédeszközt nem kap, és úgy tudja, hogy a műláb javítását is neki kell kifizetnie. Betegjogi képviselőhöz nem akar fordulni, mert – véleménye szerint – úgysem lesz eredménye. 
A BVOP Egészségügyi Főosztályától kapott tájékoztatás szerint a fogvatartottat több alkalommal – legutóbb október 21-én – állították elő a művégtag javítása céljából Szegedre, ahol egy speciális szilikon-bélést javasoltak számára, amit az OEP-nek engedélyeznie kell. 
Egy másik fogvatartott sérelmezte, hogy amikor a betegjogi képviselő meglátogatta őt a panaszának kivizsgálása miatt, nem maradhatott vele négyszemközt. 
Egy fogvatartott azt kifogásolta, hogy kisebb műtéti beavatkozást végeztek rajta, amihez nem kérték a beleegyezését. A parancsnok tájékoztatása szerint augusztusban sipolyöblítést végeztek a fogvatartottnál, majd aznap délután kiszállították a szegedi sebészetre, ahol megállapították, hogy nem igényel további beavatkozást. A parancsnok intézkedett, hogy a jövőben minden esetben írásos nyilatkozatot kérjenek a fogvatartottaktól.
Munkatársaim a két, gondnokság alatt álló fogvatartottat is meghallgatták: az egyiküknek az édesanyja a gondnoka, akivel félévente találkozik, egyébként telefonon beszélnek. Az IMEI-ben is kezelték, téveszmés, hasadásos elmebetegséget állapítottak meg nála, és szeretne visszakerülni. Kifogásolta, hogy a gyógyszereket összetörve kell bevennie, ezért nem biztos benne, hogy azt kapja, amit felírtak neki.
A másik fogvatartottnak hivatásos gondnoka van, aki csomagot küld neki, és kétszer volt már nála aláírásért, de nem beszélgetett vele. Korábban két évet végzett speciális iskolában, és most is szeretne tanulni, de erre nincs lehetősége. Mivel a „nem dolgozó” részlegen van elhelyezve, munkavégzésre, foglalkozásokon való részvételre sincs lehetősége az istentiszteleteken való megjelenés kivételével.
A vizsgálat napján a parancsnok Szegedre készült, a Szegedi Fegyház és Börtön parancsnokával egyeztetni a két intézet összevonásával kapcsolatos tervet. Nyáron felmerült az intézet bezárása is, az újabb elképzelések szerint Nagyfa a szegedi bv. intézet egyik objektuma lenne, és a nem dolgozó fogvatartottakat elszállítanák. Amennyiben ez az elképzelés megvalósul, az idegenrendészeti körlet mellett más épületek is üresen maradnának. Korábban benyújtottak egy fejlesztési tervet a BVOP-hoz a 120 férőhelyes idegenrendészeti körlet felújítására és befogadó részleg kialakítására. Az intézet környezete – az odavezető utat leszámítva – nagyon kedvező, tágas tér, fákkal, növényekkel; inkább fejleszteni, mintsem leépíteni kellene az intézetet.

A vizsgálat megállapításai
A fogyatékossággal élő személyek esetében – állapotukra tekintettel – a „pozitív diszkrimináció” elve érvényesül. A szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény szerint nincs helye elzárásnak, illetve elzárásra történő elváltoztatásnak, ha az eljárás alá vont személy a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvényben (Fot.) meghatározott fogyatékos személy, kórházi fekvőbeteg-ellátásban részesül, vagy kórházi kezelése válik szükségessé. A fogyatékossággal élő személyt ennélfogva a szabálysértési eljárásban nem lehet elzárással sújtani.
Az OBH 4683/2008. számú ügyben az országos rendőrfőkapitány 2009. áprilisi levelében – megkeresésemre – arról tájékoztatott, hogy a rendőrségi fogdák – a megfelelő felszereltség és a fogdaőrség speciális képzettségének hiánya miatt – nem alkalmasak a fogyatékossággal élő személyek befogadására, ezért szakmai egyeztetést kezdeményez az Igazságügyi és Rendészeti Minisztériumnál. Álláspontja szerint jogszabály-módosításra lenne szükség annak érdekében, hogy a fogyatékossággal élőket – az előzetes orvosi vizsgálatot követően – rendőrségi fogdába ne, hanem csak bv. intézetbe (bv. egészségügyi intézménybe) lehessen befogadni.
A bv. országos parancsnokától kapott tájékoztatás szerint a bv. intézetekben összesen 21 akadálymentes, mozgáskorlátozott fogvatartottak számára kialakított speciális zárka áll rendelkezésre, 39 férőhellyel. 
Az OBH 4841/2007. számú ügyben, a fiatalkorúak fogvatartási körülményeinek vizsgálata során kiderült, hogy a javítóintézetekben – konkrét jogszabályi rendelkezésekre tekintettel – külön figyelmet fordítanak az értelmi fogyatékossággal élő és pszichiátriai beteg (pszicho-szociális fogyatékossággal élő) fiatalkorúak nevelésére, oktatására, gyógypedagógiai ellátására. A javítóintézeti nevelés végrehajtása során a fiatalkorú nemcsak egészségügyi, hanem mentálhigiénés ellátásra is jogosult. A bv. intézetekben fogva tartott fiatalkorúak esetében viszont nincs erre vonatkozó jogszabályi előírás, noha nagy szükség lenne a pszichés problémáik szakszerű kezelésére.
Felhívom az igazságügyi és rendészeti miniszter figyelmét arra, hogy nemcsak a javítóintézetben elhelyezett, hanem más fiatalkorú fogvatartottak esetén is biztosítani kellene az értelmi, illetve pszicho-szociális fogyatékossággal élők speciális ellátását.

I. A fogva tartás feltételeiről és körülményeiről a vizsgált intézetekben
A büntetés-végrehajtás fejlesztési programjáról szóló 2147/2002. (V. 10.) Korm. határozat melléklete szerint az egészségügyi ellátás keretében bővíteni és korszerűsíteni kell a Bv. Központi Kórházát, valamint annak krónikus utókezelő részlegét (2005-2006); továbbá meg kell teremteni az IMEI korszerű elhelyezésének feltételeit (2007-2008). 
A 2118/2006. (VI. 30.) Korm. határozatban a kormány 2008. december 31-i határidővel felkérte az igazságügyi és rendészeti, illetve az egészségügyi minisztert, hogy végezzenek vizsgálatot és dolgozzanak ki javaslatot az IMEI korszerű működési feltételeinek megteremtése érdekében.
A CPT 2005-ös és 2009-es jelentései szerint rendkívül kívánatos lenne, ha az IMEI-t elköltöztetnék, és az intézményt az egészségügyi miniszter felügyelete alá helyeznék. 
Az IMEI „elköltöztetése” régóta napirenden van, de tényleges előrelépés máig nem történt. Az 1896-ban épült intézet egyáltalán nem akadálymentes, korszerűtlen, az állaga nagyon leromlott, az I. épületben a kórtermekben még konnektor sincs. Mindez az itt dolgozók munkáját is nagyban megnehezíti, és kicsit sem teszi vonzóvá az intézetet az esetleges új munkavállalók (orvosok, ápolók) számára. Az IMEI mind a börtönkórház, mind a pszichiátria „hátrányait” hordozza, az itteni munkavégzéshez komoly elkötelezettség szükséges. A létszámstop miatt ráadásul nem tudnak ápolókat felvenni az üres státuszokra, valamint nagyon súlyos problémát jelent, hogy a pszichiáterek átlagéletkora 70-75 év, és nincs megfelelő utánpótlás.
Az Országgyűlés 2007. július 6-án, a 2007. évi XCII. törvénnyel kihirdetette a Fogyatékossággal Élő Személyek Jogairól Szóló ENSZ Egyezményt (a továbbiakban: Egyezmény). Az Egyezmény 2008. május 3-án lépett hatályba. Az értelmi, illetve testi fogyatékossággal élő személyek IMEI-ben való elhelyezése nem felel meg a nemzetközi egyezmény 25. §-ában foglalt egészségügyi rendelkezéseknek, mivel a jelenleg működő egy-egy szakkörön túl további terápiás és egyéb, a rehabilitációt elősegítő tevékenységet is biztosítani kellene számukra.
A fogyatékossággal élő személyek elhelyezési körülményei felvetik továbbá az egyezmény hozzáférhetőségről szóló 9. cikkének, valamint a 14. cikk 2. pontjának a sérelmét, mivel a helyszíni vizsgálat során megtekintett I. és III. épület egyáltalán nem akadálymentes.
A büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.) 84. § (3) bek. a) pontja értelmében a [kényszergyógykezelt] beteg köteles a meghatározott formaruhát viselni. Az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtására pedig a kényszergyógykezelés szabályai irányadóak (83. § /6/ bek.). A kényszergyógykezelt és az ideiglenesen kényszergyógykezelt betegek tehát ennek megfelelően formaruhát viselnek.
A kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról szóló 36/2003. (X. 3.) IM rendelet 37. § (1) bekezdése szerint az IMEI a betegeknek formaruhát és fekvőbeteg-gyógyintézeti normák alapján ruházatot, a beutaltaknak csak az utóbbit biztosítja. 
Az IMEI házirendje alapján a Neuro-Psychiátriai Osztályra felvett női és férfi fogvatartottak (elítélt és előzetesen letartóztatott beutaltak) civil, illetve formaruháit letétbe helyezik, és kórházi öltözetet (pizsama, papucs) biztosítanak számukra. A kényszergyógyítást megelőző kivizsgálásra, valamint személyiségzavar gyanújával beutalt fogvatartottak viszont napközben formaruhát, éjjel pizsamát viselnek. A gyakorlat ezek szerint a beutaltak ruházattal való ellátása terén nem egységes. Tökölön és Nagyfán a kórteremben pizsamát, a körleten köntöst is hordanak a fogvatartottak. 
A Bv. tvr. 30. § (1) bekezdése alapján a szabadságvesztés végrehajtása során a nőket a férfiaktól, a fiatalkorúakat a felnőttektől el kell különíteni.
A nőket és a férfiakat a vizsgált intézetekben mindenütt elkülönítetten helyezik el, a fiatalkorúakat viszont nem. A 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 40. § (1) bekezdése szerint a gyógykezelés érdekében a különböző végrehajtási fokozatú elítéltek – a kórteremben, a betegszobában, a fertőző elkülönítőben, illetve az e célra kijelölt zárkában – közösen helyezhetők el. Az egyéb elkülönítési szabályokat viszont az egészségügyi intézményekben is be kell tartani.
Tökölön a fürdőhelyiségek nem akadálymentesek, és a mozgáskorlátozottak számára kialakított külön WC sem áll rendelkezésre. 
Az Egyezmény 9. cikke szabályozza a hozzáférhetőséget az épületekhez, egészségügyi létesítményekhez, szolgáltatásokhoz. A Fot. 7/B. § (1) bek. értelmében az állami szervek számára a közszolgáltatásokhoz való egyenlő esélyű hozzáférés biztosításának határideje 2010. december 31.
A főépületben levő betegek számára kialakított kicsi, ketrec-szerű sétaudvar álláspontom szerint csak korlátozottan biztosítja a szabad levegőn tartózkodás lehetőségét, pedig a kórház körül elegendő tér állna rendelkezésre egy megfelelő sétaudvar kijelölésére.
A szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásáról szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 29. § (1) bek. d) pontja szerint az intézet a gondnokság alá helyezett elítélt befogadásáról – a várható szabadulás időpontjának közlésével – tíz napon belül értesíti a gondnokot. Erre a tököli bv. kórházban meghallgatott, cselekvőképességet korlátozó gondnokság alatt álló fogvatartott esetében nem került sor. A fogvatartott rövid időn belül négy intézetben – a Fővárosi Bv. Intézetben, az IMEI-ben, Nagyfán és Tökölön – is megfordult, így nem lehetett megállapítani, hogy a gondnokság tényéről melyik intézetben szereztek először tudomást.
Tekintettel arra, hogy a gondnokság alatt álló személyek a jogaikat kevésbé képesek érvényesíteni, és az átlagosnál kiszolgáltatottabb helyzetben vannak, felhívom az érintett bv. szervek vezetőinek a figyelmét a gondnokság alatt álló fogvatartottakkal való körültekintőbb bánásmódra.
A Tökölön meghallgatott, közepesen súlyos értelmi és hallásfogyatékossággal élő fogvatartott igényét fejezte ki arra nézve, hogy valaki egyszerű nyelvezetet használva tájékoztassa a betegségével és a kezelésével kapcsolatban.
Az egészségügyről szóló 1997. CLIV. törvény (Eütv.) értelmében a beteg jogosult a számára egyéniesített formában megadott teljes körű tájékoztatásra. A cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes betegnek is joga van a korának és pszichés állapotának megfelelő tájékoztatáshoz. A betegnek joga van arra, hogy számára érthető módon kapjon tájékoztatást, figyelemmel életkorára, iskolázottságára, ismereteire, lelkiállapotára, e tekintetben megfogalmazott kívánságára, valamint arra, hogy a tájékoztatáshoz szükség esetén és lehetőség szerint tolmácsot vagy jeltolmácsot biztosítsanak.
A fogvatartottak egészségügyi ellátásáról szóló 5/1998. (III. 6.) IM rendelet alapján a fogvatartottat a bv. orvos köteles felvilágosítani az egészségi állapotáról, tájékoztatást adni a tervezett orvosi beavatkozások szükségességéről, kockázatáról, valamint arról, hogy a szükségesnek ítélt vizsgálat vagy beavatkozás elmaradása milyen következményekkel járhat az egészségi állapotára nézve. 
Mivel az értelmi fogyatékossággal élő emberek a fogyatékosságuk következtében a mások számára érthető tájékoztatást, információt nem értik meg, sérül az Eütv.-ben meghatározott tájékoztatáshoz való joguk akkor, ha nem kapják meg a betegségükkel, a kezelésükkel kapcsolatos, egyszerű nyelvezetet használó tájékoztatást.
A parancsnok elmondása szerint a betegjogi képviselő csak idén nyáron vette fel a kapcsolatot a Nagyfai Bv. Intézettel, de fogadóórája most sincs, csupán a hozzá intézett megkeresésekre megy ki Nagyfára.
Az Eütv. 2000. január 1-jétől vezette be a betegjogi képviselő intézményét. A 30. § (5) bekezdése szerint a betegjogi képviselő különös figyelmet fordít az életkoruk, testi vagy szellemi fogyatékosságuk, egészségi állapotuk, illetve társadalmi-szociális helyzetük miatt kiszolgáltatott helyzetben lévők betegjogi védelmére, valamint az egyenlő bánásmód követelményének érvényesítésével kapcsolatos panaszokra.
A betegjogi, az ellátottjogi és a gyermekjogi képviselő működésének feltételeiről szóló 1/2004. (I. 5.) ESzCsM rendelet 7. §-a alapján a betegjogi képviselő a fekvőbeteg-szakellátást végző egészségügyi szolgáltatónál legalább heti egy napon fogadóórát tart.
Egy Nagyfán meghallgatott fogvatartott kifogásolta, hogy kisebb műtéti beavatkozást végeztek rajta, amihez nem kérték a beleegyezését. A parancsnok intézkedett, hogy a jövőben minden esetben írásos nyilatkozatot kérjenek a fogvatartottaktól.
Az Eütv. szerint invazív beavatkozás a beteg testébe bőrön, nyálkahártyán vagy testnyíláson keresztül behatoló fizikai beavatkozás, ide nem értve a beteg számára szakmai szempontból elhanyagolható kockázatot jelentő beavatkozásokat. Az 5/1998. (III. 6.) IM rendelet értelmében a műtétre és a műtétnek minősülő vizsgálati (invazív) eljárásra az egészségügyi jogszabályok rendelkezései az irányadók. Az Eütv. alapján pedig az invazív beavatkozásokhoz a beteg írásbeli vagy – amennyiben erre nem képes – két tanú együttes jelenlétében, szóban vagy más módon megtett nyilatkozata szükséges.
Orvosi szakismeret hiányában nem tudom megítélni, hogy az adott beavatkozás invazívnak minősült-e vagy sem, de felhívom az egészségügyi személyzet figyelmét a beteg fogvatartottak emberi méltósághoz való jogából levezethető önrendelkezési jogának tiszteletben tartására.
A „mentálisan retardált”, illetve „gyengeelméjű” kifejezéseket mindegyik intézetben használták az orvosok. Ezen terminológia használatának alapja az Egészségügyi Világszervezet (WHO) által kiadott, „a betegségek és kapcsolódó egészségügyi problémák nemzetközi statisztikai osztályozása” (BNO-10) dokumentum fogalomrendszere. A BNO-10 az értelmi fogyatékosság megjelölésére a „mentális retardáció” kifejezést használja. Fel kívánom azonban hívni a figyelmet, hogy a WHO Közgyűlése 2001. május 22-én elfogadta „a funkcióképesség, fogyatékosság és egészség nemzetközi osztályozása (FNO) dokumentumot.
Amíg a BNO-10 a fogyatékosságot az orvosi/medikális modell alapján közelítette meg, addig az FNO – ún. szociális modell szerinti – szemléletében már megjelennek a társadalmi, környezeti tényezők is, mint a fogyatékossággal élő emberek életminőségének elemei. Míg az előző modell megközelítésében a fogyatékosság ellátása a gyógyításra, az egyén „rendbehozatalára”, magatartása módosítására törekszik, addig az utóbbi megközelítés értelmében „a fogyatékosság nem személyes tulajdonság, sokkal inkább állapotok bonyolult összessége, amelyek közül számosat a társadalmi környezet hoz létre. (…) Az FNO e két, egymással szemben álló modell integrálásán alapul.”
Az FNO 5. mellékletében „a WHO elismeri, hogy az osztályozásban használt, akár a legpontosabban megfogalmazott meghatározások is – a legnagyobb erőfeszítések ellenére is – lehetnek megbélyegzők vagy címkézők. (…) A fogyatékosságot az egészségi jellemzők és a kontextuális tényezők kölcsönhatása eredményezi. Az egyéneket ezért nem egyszerűsíthetjük, illetve nem jellemezhetjük egyedül csak károsodásaik, tevékenységük akadályozottsága vagy részvételük korlátozottsága oldaláról. Ahelyett például, hogy „mentálisan sérült személyről” beszélnénk, az osztályozás a ’személy tanulási problémával’ kifejezést használja. Az FNO ezt a megközelítést úgy biztosítja, hogy nem a kóros egészségi állapot vagy a fogyatékossági fogalom segítségével, hanem mindenütt semleges, ha nem éppen pozitív és kézzelfogható nyelvezettel jellemez egy személyt”.
Fel kívánom hívni a figyelmet arra, hogy az ENSZ Egyezmény is a fogyatékosság szociális modell szerinti megközelítését veszi alapul és úgy tekint a fogyatékossággal élőkre, mint akik számára másokkal egyenlő jogokat kell biztosítani, és tiltani kell az ellenük irányuló hátrányos megkülönböztetést. Már a preambulum e) pontja hangsúlyozza, hogy „a fogyatékosság egy változó fogalom, továbbá, hogy a fogyatékosság a fogyatékossággal élő személyek és az attitűdbeli, illetve a környezeti akadályok kölcsönhatásának következménye, amely gátolja őket a társadalomban való teljes és hatékony, másokkal azonos alapon történő részvételben.” Az Egyezmény 1. cikke erre építve határozza meg, hogy „fogyatékossággal élő személy minden olyan személy, aki hosszan tartó fizikai, értelmi, szellemi vagy érzékszervi károsodással él, amely számos egyéb akadállyal együtt korlátozhatja az adott személy teljes, hatékony és másokkal egyenlő társadalmi szerepvállalását.”
Mindezekre való tekintettel a jogszabályokban, az állami irányítás egyéb jogi eszközeiben és a hétköznapi szóhasználatban is kerülendőnek tartom a megbélyegző – így többek között a „mentálisan retardált”, „gyengeelméjű” – kategóriák, fogalmak használatát.

II. A kényszergyógykezeltekről
A Büntető Törvénykönyv (1978. évi IV. törvény, Btk.) 74. §-a értelmében a személy elleni erőszakos vagy közveszélyt okozó büntetendő cselekmény elkövetőjének kényszergyógykezelését kell elrendelni, ha elmeműködésének kóros állapota miatt nem büntethető, és tartani kell attól, hogy hasonló cselekményt fog elkövetni, feltéve, hogy büntethetősége esetén egyévi szabadságvesztésnél súlyosabb büntetést kellene kiszabni. A kényszergyógykezelést akkor kell megszüntetni, ha a szükségessége már nem áll fenn.
Az ideiglenes kényszergyógykezelés a kóros elmeállapotú terhelt személyi szabadságának bírói elvonása jogerős ítélet nélkül. 
Ha az elítélt kóros elmeállapotúvá válik, és emiatt a szabadságvesztést nem lehet végrehajtani, az IMEI-ben kell elhelyezni. (A 36/2003. (X. 3.) IM rendelet alapján a kényszergyógykezeltek, az ideiglenesen kényszergyógykezeltek és a kóros elmeállapotúvá vált elítéltek tekinthetők betegeknek.)
A kényszergyógykezelésre utalt betegre – a jogszabályban meghatározott eltérésekkel – a pszichiátriai betegek intézeti gyógykezelésére kötelező irányadó szabályokat kell alkalmazni (Eütv. 189-195. §). A szabadságvesztés végrehajtása alatt kóros elmeállapotúvá vált elítéltre a kényszergyógykezeltekre vonatkozó szabályok irányadóak. 
Az Eütv. pozitív diszkriminációt ír elő: a pszichiátriai beteg személyiségi jogait az egészségügyi ellátása során – helyzetére való tekintettel – fokozott védelemben kell részesíteni.
1. Az Eütv. szerint személyes szabadságában bármely módon (fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerrel, illetve eljárással) csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges. 
A 36/2003. (X. 3.) IM rendelet X. fejezete a kényszerítő eszközök alkalmazását szabályozza. A 33. § értelmében a beteggel szemben a Bv. tvr. 84/A. §-ának (1) bekezdése szerint van helye kényszerítő eszközök alkalmazásának; a beutalttal szemben pedig a kényszerítő eszközök a büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény IV. fejezetében meghatározott korlátozással alkalmazhatók. Az elmegyógyintézeti tevékenységhez kapcsolódó személyi korlátozások (Eütv. 192. § (1) bek.) nem minősülnek kényszerítő eszköz alkalmazásának (34. §). 
A Bv. tvr. 84/A. § (1) bekezdése azonban nem a kényszerítő eszközök, hanem az Eütv. szerinti korlátozó intézkedések alkalmazását szabályozza: A beteggel szemben az Eütv.-ben meghatározott okok miatt és módokon van helye korlátozó intézkedések alkalmazásának. 
A beteggel szemben alkalmazható kényszerítő eszközöket a 84/A. § (2) bekezdése rögzíti: Az 1995. évi CVII. törvényben meghatározott kényszerítő eszközök közül kizárólag korlátozott testi kényszer (megfogás vagy lefogás) alkalmazható, és csak akkor, ha a betegnek az – IMEI-ből vagy felügyelet mellett az intézeten kívüli tartózkodása színhelyéről – engedély nélküli távozását másként nem lehet megakadályozni.
Az 1995. évi CVII. törvény IV. fejezete a kényszerítő eszközök alkalmazásának szabályait tartalmazza. A 16. § (3) bekezdése kimondja, hogy „csak korlátozott testi kényszer (megfogás, lefogás) alkalmazható a kényszergyógykezelttel, az ideiglenes kényszergyógykezelttel és a kóros elmeállapotúvá vált fogvatartottal szemben.”
Ha a kényszerítő eszközt kényszergyógykezelttel vagy ideiglenes kényszergyógykezelttel szemben alkalmazták, a bv. szerv vezetőjének a kényszerítő eszköz alkalmazásának jogszerűségéről kialakított állásfoglalásáról – az érintett személyen kívül – értesítenie kell a betegjogi képviselőt, a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét és a törvényességi felügyeletet ellátó ügyészt is.
A 36/2003. (X. 3.) IM rendelet 33. § (1) bekezdésének a Bv. tvr. 84/A. §-ának (2) bekezdésére, illetve az 1995. évi CVII. törvény 16. § (3) bekezdésére kellene utalnia. 
AZ IMEI-ben a házirend mellékletét képezi egy rövid tájékoztató a kényszerítő eszközök alkalmazásáról, mely szerint „a vizsgálattal, illetve gyógykezeléssel szembeni aktív ellenállás leküzdésére, a saját vagy mások élete, testi épsége elleni támadás elhárítására, az engedély nélküli eltávozás megakadályozására testi kényszer alkalmazható.” 
Ez a megfogalmazás azonban nem pontos, hiszen a hivatkozott jogszabályi rendelkezések szerint a beteggel szemben kizárólag korlátozott testi kényszer (megfogás, lefogás) alkalmazható.
2. A Btk. 2010. május 1-jétől hatályos módosítása értelmében a kényszergyógykezelés legfeljebb az elkövetett cselekményre megállapított büntetési tétel felső határának megfelelő ideig, életfogytig tartó szabadságvesztéssel is büntetendő bűncselekmény esetén legfeljebb húsz évig tart. Ha ezt követően az Eütv.-ben meghatározott feltételek fennállása miatt szükséges, a kényszergyógykezeltet pszichiátriai intézetben kell elhelyezni (74. § (3) bek.).
2010. május 1-jén – az új szabályozásra tekintettel – kb. 20-25 olyan kényszergyógykezelt beteget kell elbocsátani az IMEI-ből, akik továbbra is pszichiátriai ellátásra szorulnak. A veszélyeztető betegek „civil” ellátásának a feltételeit viszont ezidáig nem teremtették meg, noha annak szükségessége már korábban is felmerült.
Az OBH 5112/2007. számú ügyben, a Szent János Kórház Pszichiátriai Osztályán történt emberölés kapcsán hivatalból indított vizsgálatot az ombudsman, melynek eredményeként az élethez és az emberi méltósághoz való joggal összefüggő visszásságot állapított meg. Felkérte az egészségügyi minisztert, hogy a súlyponti kórházakban hozzon létre a veszélyeztető és/vagy közvetlenül veszélyeztető, de bírósági határozat hatálya alatt még nem álló betegek biztonságos és adekvát ellátása számára egy speciális – fokozott biztonsági rendszerű – pszichiátriai osztályt vagy osztályi részleget. 
A miniszter 2008. júniusi levelében kifejtette, hogy megfontolják a fokozott biztonsági rendszerű speciális osztályok, valamint – különböző biztonsági fokozatú részlegekkel működő – forenzikus pszichiátriai egységek kialakítását egyes súlyponti kórházakban, illetve pszichiátriai szakkórházakban.
Az AJB-3536/2009. számú ügyben, az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet (OPNI) bezárása kapcsán folytatott utóvizsgálat keretében megkerestem az egészségügyi minisztert.
A miniszter 2009. szeptemberi tájékoztatása szerint a különféle biztonsági fokozatú pszichiátriai osztályok szervezésekor a beteg különböző szintű „veszélyességét”, biztonsági kockázatát tartják szem előtt, az osztályok feladata a krónikusan violens, auto- illetve heteroagresszív betegek ellátása. A forenzikus pszichiátriai osztályok pedig igazságügyi, illetve határterületi feladatokat (bűnismétlés prevenciója a betegek speciális kezelése révén) látnak el. A kétféle ellátási forma között van átfedés, hiszen a violens betegek egyben kriminális cselekményeket is elkövethetnek, ezért magas biztonsági fokozatú osztályon kezelendőek, egy gondnoksági ügyben elmemegfigyelés alatt álló, idős beteg ugyanakkor semmiféle biztonsági kockázatot nem jelent. Az eltérő feladatok természetesen más tárgyi és személyi feltételek kialakítását igénylik.
A forenzikus ellátás, illetve a magas biztonsági fokozatú egység kialakítása érdekében az Egészségügyi Minisztérium az elmúlt időszakban több irányú egyeztetést kezdeményezett a Fővárosi Önkormányzat, illetve az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium bevonásával. Megvizsgálták az uniós fejlesztés lehetőségét, a szakterületek képviselői pedig elkészítették a részlegek személyi és tárgyi feltételeiről szóló javaslatukat.
A részlegek kialakítását ugyanakkor akadályozza a beruházások nagy személyi és költségigénye, valamint az, hogy eddig még nem találtak olyan szolgáltatót, aki szakmai, műszaki és emberi jogi szempontból is megfelelő lenne. A hiányzó ellátás mielőbbi megteremtése érdekében további egyeztetéseket folytatnak. 
Az új büntetőjogi szabályozás elméletben nagy előrelépést jelent, hiszen az eddig határozatlan időtartamú kényszergyógykezelés határozott idejű intézkedéssé vált, ami megfelel a „nulla poena sine lege” (nincs büntetés törvény nélkül) klasszikus büntetőjogi elve által támasztott, egyértelműen meghatározott idejű büntetés követelményének. 
A gyakorlatban viszont nem teremtették meg a (közvetlenül) veszélyeztető magatartást tanúsító kényszergyógykezeltek további egészségügyi ellátásának feltételeit, és ez várhatóan 2010. május 1-jéig sem történik meg. 

III. A fogyatékossággal élők büntetőeljárási jogainak érvényesüléséről
A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (Be.) csak néhány szabályt tartalmaz a fogyatékossággal élőkkel kapcsolatban: 
A büntetőeljárásban védő részvétele kötelező, ha a terhelt süket, néma, vak vagy – a beszámítási képességére tekintet nélkül – kóros elmeállapotú. Ha a kihallgatandó személy süket vagy néma, általában tolmács igénybevételével vagy írásbeli érintkezés útján kell kihallgatni. Az állam viseli azt a költséget, amely annak kapcsán merült fel, hogy a vádlott süket, néma, vak.
1. A Bv. Központi Kórházában meghallgatott – cselekvőképességet korlátozó gondnokság alatt álló – fogvatartott büntetőügye kapcsán megkerestem a IV-XV. Kerületi Bíróság elnökét, aki rendelkezésemre bocsátotta az eljárási iratokat.
A 2008. október 17-én jogerőre emelkedett bírói ítélet szerint az elkövető 2008. október 14-én 13.30 körül – az eljárás során ismeretlenül maradt női társával – bement egy üzletbe, ahol a társa különböző sminkfelszereléseket pakolt be egy táskába. A táskát az elkövető ki akarta vinni az üzletből, de a biztonsági őr feltartóztatta, a társa közben elmenekült. A 23 ezer Ft-os kár a helyszínen megtérült. Az elkövetőt őrizetbe vették, és miután a cselekmény elkövetését beismerte, bíróság elé állították. A bíróság 80 ezer Ft összegű pénzbüntetésre ítélte (400 napi tétel és 200 Ft tételenként), amit 2009. március 26-án 396 nap végrehajtandó szabadságvesztésre változtattak át (vagyis egy napi szabadságvesztés „értéke” 200 Ft). 
Az elkövetőt 2008. október 14-én 14 óra körül elfogták, majd a IV. kerületi Rendőrkapitányságon őrizetbe vették, és 18.15 perckor gyanúsítottként hallgatták ki. A kihallgatást megelőzően védőt rendeltek ki számára, a védő a kihallgatáson nem jelent meg. A kihallgatási jegyzőkönyvben a gyanúsított – több kérdés után – úgy nyilatkozott, hogy nem áll gyámság vagy gondnokság alatt. A nyomozás iratait október 16-án, a Gyorskocsi utcai fogdában ismertették a gyanúsítottal. Az október 17-én megtartott tárgyaláson a védő jelen volt (bíróság elé állításnál kötelező a védő és az ügyész részvétele). A terhelt beszámítási képességének esetleges korlátozottságát egyáltalán nem vizsgálták.
Az Obtv. 29. § (2) e) pontja alapján a bíróságok eljárásának, döntéseinek a vizsgálatára nem terjed ki az országgyűlési biztos hatásköre, ezért a konkrét – jogerősen lezárt – büntetőeljárást nem vizsgálhatom.
A kerületi bíróság elnökének tájékoztatása szerint „a Be. rendelkezéseinek megfelelően” az eljárási cselekményekről minden esetben értesítik a gondnokot (mint törvényes képviselőt), ha erről a bíróság az iratok alapján tudomással bír. Ha pedig az iratok vagy a vádlott meghallgatása alapján gyanú merül fel arra, hogy a terhelt gondnokság alatt állhat, a bíróság megkereséssel él a nyilvántartások felé. 
A törvényes képviselőt „általában” csak néhány helyen nevesíti a büntetőeljárási törvény; a sértett, a kiskorú, a fiatalkorú, valamint a kényszergyógykezelt és az ideiglenes kényszergyógykezelt törvényes képviselőjére nézve külön szabályokat tartalmaz. 
A nagykorú, nem kényszergyógykezelt, de gondnokság alatt álló terhelt törvényes képviselőjének jogait a Be. nem szabályozza, a törvényes képviselő még jogorvoslat előterjesztésére sem jogosult a bírói döntéssel szemben.
2. Az országgyűlési biztos általános helyettese 2005 decemberében készült, OBH 5086/2005. számú jelentésében az egyes büntetőeljárási szabályok módosításának szükségességét fogalmazta meg, és azt javasolta az igazságügy-miniszternek, hogy „az Országos Fogyatékosügyi Tanács, valamint az érintett társadalmi szervezetek bevonásával kezdeményezze a büntetőeljárásra, valamint a fogvatartásra vonatkozó jogszabályok olyan kiegészítését, amely eleget tesz a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló törvény követelményeinek”. 
A miniszter először azt az álláspontot képviselte, hogy a jelentésben felvetett problémák nem a jogszabályok rossz, hiányos rendelkezéseire vezethetőek vissza, ezért az ajánlást nem fogadta el. Az ombudsman ajánlásai ismételt megfontolását javasolta. 
Az igazságügyi és rendészeti miniszter 2008 februárjában – az ügy ismételt áttekintését követően – arról tájékoztatott, hogy a fogyatékossággal élő emberekkel szemben elrendelt, a személyi szabadság elvonásával járó kényszerintézkedések, illetve a büntetések és az intézkedések végrehajtásával kapcsolatos szabályok átgondolása szükséges. A miniszter ennek érdekében egyeztetést kívánt kezdeményezni a tárca (IRM), a büntetés-végrehajtási szervezet képviselői, valamint a fogyatékossággal élők érdekvédelmi szervezeteinek a részvételével. Jelezte, hogy az egyeztetéseken az ombudsman munkatársaira is számít, továbbá az előkészítő munkába az Országos Fogyatékosügyi Tanácsot, illetve az Értelmi Fogyatékossággal Élők és Segítőik Országos Érdekvédelmi Szövetségét is be fogják vonni. Végezetül ígéretet tett arra, hogy a szakértői anyag elkészültéről, illetve a lefolytatott egyeztetések eredményéről tájékoztatni fog.
A 2008. május 3-tól hatályos Egyezmény 13. cikke az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést rögzíti: „1. A részes államok a fogyatékossággal élő személyek számára másokkal azonos alapon biztosítják az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférést, beleértve az eljárás során az életkornak megfelelő alkalmazkodás biztosítását annak érdekében, hogy megkönnyítsék tényleges részvételüket mind közvetlen, mind közvetett formában, csakúgy, mint tanúként, minden jogi eljárásban, beleértve a nyomozati szakot és más előkészítő szakaszokat.
2. A fogyatékossággal élő személyek igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférése biztosításának elősegítése érdekében a részes államok előmozdítják az igazságügyi igazgatás területén dolgozók, beleértve a rendőrségi és büntetés-végrehajtási alkalmazottakat, megfelelő képzését.”
A miniszter – az igazságügyi és rendészeti miniszter feladat- és hatásköréről szóló 164/2006. (VII. 28.) Korm. rendelet 5. § (1) bekezdése értelmében – felelős azért, hogy a jogszabályok megfeleljenek az Európai Unió jogának és a vállalt nemzetközi jogi kötelezettségeknek.
Mindezekre is tekintettel 2009 júliusában ismételten az igazságügyi és rendészeti miniszterhez fordultam, hogy az ügyben tett intézkedéseiről, így az ígért szakértői anyagról, illetve a lefolytatott egyeztetések eredményéről 30 napon belül tájékoztasson.
Az IRM Közjogi Szakállamtitkárságtól – többszöri sürgetést követően – november elején, telefonon kapott tájékoztatás szerint egyeztetést terveznek összehívni az érintett szervezetek képviselőivel ez év november végére – december elejére. Az írásbeli választ csak ezt követően tudják elkészíteni.

Az érintett alapjogok, illetve a feltárt visszásságok és az intézkedések
Az Alkotmány az élethez és az emberi méltósághoz való jogot nem egyszerű alapjogként, hanem olyan abszolút emberi jogként határozza meg, melytől senkit nem lehet önkényesen megfosztani, mivel a méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen az emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.
Az Alkotmánybíróság az emberi méltósághoz való jogot önmagában az ún. „általános személyiségi jog” egyik megfogalmazásának tekinti, mely további részjogosítványokat is magában foglal: önrendelkezési jog, általános cselekvési szabadság, magánszférához való jog, a személyiség szabad kibontakoztatásának joga, önazonossághoz való jog, kegyeleti jog, névjog. Az általános személyiségi jog “anyajog”, olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható.
Az Alkotmánybíróság hangsúlyozta, hogy az emberi méltósághoz való jog csak az emberi státusz meghatározójaként, az élethez való joggal fennálló egységben abszolút és korlátozhatatlan. Az “anyajog” mivoltából levezetett egyes részjogai azonban bármely más alapjoghoz hasonlóan, az Alkotmány 8. § (2) bekezdésében foglalt rendelkezés keretei között korlátozhatóak. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az alapvető jog korlátozása csak akkor marad meg az alkotmányos határok között, ha a korlátozás elkerülhetetlen, azaz más alkotmányos alapjog, valamint alkotmányos érték védelme vagy érvényesülése, illetve az Alkotmányból következő feladat megvalósítása más módon nem biztosítható, továbbá, ha az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya arányban áll egymással.
Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésébe foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalmának a tartalmát. Rámutatott arra, hogy nem mindenfajta megkülönböztetés tilos, hanem a tilalom arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként (egyenlő méltóságú személyként) kell kezelnie, azaz az emberi méltóság alapjogán nem eshet csorba, azonos tisztelettel és körültekintéssel, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és a kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni.
Az azonos személyi méltóság jogából esetenként következhet olyan jog is, hogy a javakat és esélyeket mindenki számára (mennyiségileg is) egyenlően osszák el. De ha valamely – az Alkotmányba nem ütköző – társadalmi cél, vagy valamely alkotmányos jog csakis úgy érvényesíthető, hogy e szűkebb értelemben vett egyenlőség nem valósítható meg, akkor az ilyen pozitív diszkriminációt nem lehet alkotmányellenesnek minősíteni.
A pozitív diszkrimináció korlátjának a tágabb értelemben leírt, tehát az egyenlő méltóságra vonatkozó megkülönböztetés tilalma, illetve az Alkotmányban pozitívan megfogalmazott alapjogok tekintendők. Bár a társadalmi egyenlőség mint cél, mint társadalmi érdek, megelőzhet egyéni érdekeket, de nem kerülhet az egyén alkotmányos jogai elé. 
Az Alkotmánybíróság azt is kifejtette, hogy bár az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése szövegszerűen az alapvető jogok tekintetében tiltja a hátrányos megkülönböztetést, a tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre. Abban az esetben, ha a megkülönböztetés nem az alkotmányos alapjogok tekintetében történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha a jogalkotó önkényesen, ésszerű indok nélkül tett különbséget az azonos helyzetű, azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között. 
Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint alkotmányellenes megkülönböztetés csak összehasonlítható jogosultak vagy kötelezettek között vethető fel. A diszkrimináció vizsgálatának ennek megfelelően csak az egy csoportba tartozók közötti különbségtétel vizsgálata a tárgya.
Az Alkotmány 70/A. § (3) bekezdése megteremti az esélyegyenlőség előmozdításának alapjogi feltételét és ezzel lehetővé teszi az erre épülő állami cselekvéseket. Ezzel kapcsolatosan az Alkotmánybíróság kifejtette, hogy „a különböző társadalmi csoportok esélyeinek egyenlőségét nem egy-egy jogszabály, vagy állami intézkedés, hanem jogszabályok és állami intézkedések rendszere révén lehet biztosítani, illetve az állam ilyen módon járulhat hozzá az esélyegyenlőség megteremtéséhez, vagy legalábbis az egyenlőtlenségek csökkentéséhez.” 
Az Alkotmánybíróság leszögezte, hogy a pszichiátriai betegek sajátos helyzete miatt a pozitív diszkrimináció alkalmazásának szükségessége magából az Alkotmány 70/A. §-ából következik.
Hangsúlyozni szeretném a fogyatékossággal élő fogvatartottak olyan hátrányos helyzetűek, akik számára pozitív intézkedések szükségesek ahhoz, hogy – fogvatartott társaikhoz képest – a fogyatékosságukból fakadó hátrányaik csökkenjenek, illetve megszűnjenek.
A legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogosultságként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához és életviteléhez. 
A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog biztosítása olyan alkotmányos állami feladatot jelent, amelyet az állam központi szervei és a helyi önkormányzati – továbbá egyéb – szervek rendszere révén valósít meg. Ennek keretében az állam – egyebek között – egészségügyi intézményhálózat működtetésére és az orvosi ellátás megszervezésére köteles. Az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében az Alkotmánybíróság elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek volna minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna. Az ilyen szélső eseteken túl azonban az Alkotmány 70/D. §-ban meghatározott állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, az az Alkotmány 70/D. § (2) bekezdésében foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.
A betegjogok ennek megfelelően az egészségügyi törvényben nyertek megfogalmazást. Ide tartoznak az egészségügyi ellátáshoz, az emberi méltósághoz, a kapcsolattartáshoz, a tájékoztatáshoz, az önrendelkezéshez, az ellátás visszautasításához, az egészségügyi dokumentáció megismeréséhez, az orvosi titoktartáshoz való jogok.
Az Eütv. hatálya kiterjed a Magyar Köztársaság területén tartózkodó természetes személyekre, az itt működő egészségügyi szolgáltatókra és az itt folytatott egészségügyi tevékenységekre. A természetes személyek egyes csoportjai tekintetében az Eütv.-ben foglaltaktól eltérő szabályokat törvény állapíthat meg (4. §).
Az Eütv. felhatalmazza a büntetés-végrehajtásért, valamint a rendészetért felelős minisztert, hogy – az egészségügyi miniszterrel egyetértésben – a fogvatartottak egészségügyi ellátására vonatkozó szabályokat megállapítsa. 
A fogvatartottak egészségügyi ellátására vonatkozó szabályokat – a Bv. tvr. 127. § (1) bekezdésében kapott felhatalmazása alapján – az 5/1998. (III. 6.) IM rendelet határozza meg; az Eütv.-re ugyanakkor a rendelet egyáltalán nem hivatkozik, noha később alkották meg, mint a törvényt. 
A Bv. tvr. 47. § (2) bekezdése szerint az elítélt egészségének védelmére és egészségügyi ellátására az egészségügyi jogszabályok az irányadók. A jogszabály a kényszergyógykezeltek esetén kifejezetten hivatkozik az Eütv.-re. Mind az elítéltek, mind az előzetesen letartóztatottak vonatkozásában ugyanakkor kimondja, hogy kötelesek alávetni magukat a szükséges orvosi vizsgálatnak és gyógykezelésnek, a műtétre az egészségügyi jogszabályok az irányadók.
Az IM rendelet mind a tájékoztatáshoz való jogot, mind az ellátás visszautasításával kapcsolatos jogot az Eütv.-nél szűkebben határozza meg, vagyis korlátozza. 
Mindezekre tekintettel szükségesnek tartom, hogy a rendelet alkotmányosságának vizsgálata érdekében – az Obtv. 22. § a) pontja alapján – az Alkotmánybírósághoz forduljak.

I. A büntetés-végrehajtási intézmények helyszíni vizsgálatának eredményeként az alábbi megállapításokat teszem:
A pszichiátriai kezelés alatt álló betegek, valamint a kezelésre beutaltak IMEI-ben való elhelyezése súlyos visszásságot okoz az emberi méltósághoz való joggal és az esélyegyenlőség elvével összefüggésben.
A vonatkozó kormányhatározatokra, valamint a CPT jelentéseire is tekintettel – az Obtv.  20. § (1) bekezdése alapján – a visszásság orvoslása érdekében ajánlást teszek az igazságügyi és rendészeti, valamint az egészségügyi miniszternek, hogy belátható időn belül teremtsék meg az IMEI korszerű működésének feltételeit, továbbá fontolják meg az intézménynek az egészségügyi miniszter felügyelete alá helyezését.
A Bv. tvr. előírja, hogy a kényszergyógykezelt és az ideiglenesen kényszergyógykezelt beteg köteles formaruhát viselni, noha a kényszergyógykezeltek nem elítéltek, az ideiglenesen kényszergyógykezeltekkel szemben pedig még folyamatban van a büntetőeljárás. A beutaltak egy része az IMEI házirendje alapján formaruhát, másik része pizsamát visel. Tökölön és Nagyfán pizsamát és köntöst viselnek a beteg fogvatartottak.
Az IMEI betegeinek formaruha viselésére kötelezése visszásságot okoz az emberi méltósághoz való joggal összefüggésben, a beutaltak esetén pedig a diszkrimináció tilalmával kapcsolatban. A visszásság orvoslása érdekében – az Obtv. 25. §-a alapján – javaslom az igazságügyi és rendészeti miniszternek a Bv. tvr. és a 36/2003. (X. 3.) IM rendelet vonatkozó rendelkezéseinek a módosítását.
A Bv. tvr. kötelezővé teszi a fiatalkorúak elkülönítését a felnőttektől; ennek hiánya visszásságot okoz a gyermekek kiemelt védelemhez és gondoskodáshoz való jogával összefüggésben. Felhívom az érintett bv. intézetek vezetőinek a figyelmét az elkülönítési szabályok betartásának szükségességére, különösen az értelmi fogyatékossággal élők és a pszichiátriai betegek tekintetében.
Tökölön, a Bv. Központi Kórházában a fürdőhelyiségek akadálymentességének hiánya visszásságot okoz az esélyegyenlőség elvével összefüggésben, a főépületben sétaudvar nem megfelelő kialakítása pedig sérti az emberi méltósághoz való jogot.
A visszásság orvoslása érdekében – az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján – kezdeményezem a kórház főigazgató főorvosánál a küszöbök megszüntetését, illetve a fürdőhelyiségek lehetőség szerinti, mielőbbi akadálymentesítését.
Az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján ajánlást teszek továbbá a bv. országos parancsnokának a szabad levegőn tartózkodást megfelelően biztosító sétaudvar kialakítására.
Nagyfát egy rendkívül rossz minőségű, kátyús betonúton lehet megközelíteni, ezen közlekednek a dolgozók, a látogatók, az iskolás gyermekek, valamint itt szállítják a beteg fogvatartottakat – többek között – sürgős esetben Szegedre, az intenzív osztályra.  A Nagyfai Bv. Intézet rendkívül rossz megközelíthetősége – különösen a téli időszakban – az élethez való jog sérelmének közvetlen veszélyét okozza. 
A visszásság orvoslása érdekében, az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján ajánlást teszek a bv. országos parancsnokának az út mielőbbi kijavítására. A Nagyfai Bv. Intézetből a nem dolgozó fogvatartottak elszállításának tervével nem értek egyet, ezáltal ugyanis más bv. intézetek zsúfoltságát növelnék. A betegjogi képviselő azáltal, hogy csak idén nyáron vette fel a kapcsolatot a Nagyfai Bv. Intézettel, valamint azóta sem biztosítja a fogyatékossággal élő fekvőbeteg fogvatartottak részére a jogszabályban előírt heti egy nap fogadóórát, visszásságot okozott, illetve okoz az esélyegyenlőség elvével összefüggésben. 
Az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem a Betegjogi, Ellátottjogi és Gyermekjogi Közalapítvány Kuratórium elnökénél, hogy az illetékes betegjogi képviselő biztosítsa az előírt fogadóórát a betegek részére. 
A fogvatartotti panaszra tekintettel pedig felhívom a Nagyfai Bv. Intézet parancsnokának a figyelmét, hogy tegye lehetővé a betegjogi képviselő és a fogvatartottak négyszemközti megbeszélését.
II. A kényszergyógykezelt betegek esetén a kényszerítő eszközök alkalmazására vonatkozó szabályok pontos meghatározásának garanciális jelentősége van.
Az Alkotmánybíróság 26/1992. (IV. 30.) AB határozatában elvi éllel mutatott rá arra, „hogy a világos, érthető és megfelelően értelmezhető normatartalom a normaszöveggel szemben alkotmányos követelmény. A jogbiztonság megköveteli, hogy a jogszabály szövege értelmes és világos, a jogalkalmazás során felismerhető normatartalmat hordozzon.”
Megállapítom, hogy a 36/2003. (X. 3.) IM rendelet 33. § (1) bekezdésének pontatlan megfogalmazása a kényszerítő eszközök alkalmazása tekintetében sérti a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményét, ezért – az Obtv. 25. §-a alapján – javaslom az igazságügyi és rendészeti miniszternek a rendelet módosítását. 
Megállapítom továbbá, hogy az IMEI-ben a házirend megfogalmazása a kényszerítő eszközök alkalmazásával kapcsolatban ugyancsak sérti a jogbiztonság követelményét, ezért – az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján – kezdeményezem a házirend mellékletének módosítását a jogszabályi előírásoknak megfelelően.
Megállapítom azt is, hogy az IMEI-ből 2010. május 1-én elbocsátandó, de továbbra is veszélyeztető magatartást tanúsító kényszergyógykezeltek egészségügyi ellátását biztosító feltételek megteremtésének a hiánya sérti a betegek lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát, valamint közvetlenül veszélyezteti az érintett betegek és a betegtársaik, illetve az egészségügyi személyzet élethez és emberi méltósághoz való jogát.  
A visszásság megelőzése érdekében – az Obtv.  20. § (1) bekezdése alapján – ajánlást teszek az igazságügyi és rendészeti, valamint az egészségügyi miniszternek, hogy teremtsék meg a kényszergyógykezelést követően elbocsátott betegek további egészségügyi ellátásának alapvető, biztonságos feltételeit.
III. A gondnokság alatt álló terheltek a büntetőeljárás során különösen kiszolgáltatott helyzetben vannak. A gondnok, mint törvényes képviselő jogait – jelenlét, kérdés-észrevétel, jogorvoslat – a büntetőeljárási törvény csak a kényszergyógykezeltek (ideiglenes kényszergyógykezeltek) tekintetében határozza meg, noha egyéb esetekben is szükséges lenne szabályozni.
A vizsgált büntetőügy rámutatott arra, hogy a törvényi szabályozás hiányossága visszásságot okoz a diszkrimináció tilalmával és az esélyegyenlőség elvével összefüggésben. A feltárt visszásság orvoslása érdekében, az Obtv. 25. §-a alapján javaslom az igazságügyi és rendészeti miniszternek a Be. megfelelő módosításának előkészítését.
A konkrét ügyben – hatáskör hiányában – nem járhatok el, de a legfőbb ügyészt felkérem, hogy vizsgálja meg a rendkívüli jogorvoslat előterjesztésének lehetőségét.
A fogyatékossággal élő terheltek büntetőeljárási jogainak érvényesülésével az AJB-1215/2009. számon folytatott utóvizsgálat keretében – az igazságügyi és rendészeti miniszter által ígért egyeztetést követően – foglalkozom majd részletesebben.

Budapest, 2009. december
Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Jogszabályi háttér

1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmányáról:
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
(2) Senkit nem lehet kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánásnak vagy büntetésnek alávetni, és különösen tilos emberen a hozzájárulása nélkül orvosi vagy tudományos kísérletet végezni.
67. § (1) A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.
70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
(2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.
(3) A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.
70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.

2007. évi XCII. törvény a fogyatékossággal élők jogairól szóló Egyezmény és az ahhoz kapcsolódó Fakultatív jegyzőkönyv kihirdetéséről:
2. cikk: A jelen Egyezmény alkalmazásában:
Az „ésszerű alkalmazkodás” az elengedhetetlen és megfelelő módosításokat és változtatásokat jelenti, amelyek nem jelentenek aránytalan és indokolatlan terhet, és adott esetben szükségesek, hogy biztosítsák a fogyatékossággal élő személy alapvető emberi jogainak és szabadságainak a mindenkit megillető, egyenlő mértékű élvezetét és gyakorlását;
9. cikk: Hozzáférhetőség
1. A fogyatékossággal élő személyek önálló életvitelének és az élet valamennyi területén történő teljes körű részvételének lehetővé tétele érdekében a részes államok megfelelő intézkedéseket tesznek, hogy másokkal azonos alapon biztosítsák a fogyatékossággal élő személyek számára a fizikai környezethez, a közlekedéshez, az információhoz és kommunikációhoz, beleértve az információs és kommunikációs technológiákat és rendszereket, valamint más, nyilvánosan hozzáférhető vagy rendelkezésre álló lehetőségekhez és szolgáltatásokhoz való hozzáférést, mind városi, mind vidéki területeken. Ezek az intézkedések, amelyek magukban foglalják a hozzáférési akadályok és korlátok beazonosítását és felszámolását, többek között a következőkre vonatkoznak:
a) épületek, utak, közlekedés és más bel- és kültéri létesítmények, így iskolák, lakóházak, egészségügyi létesítmények és munkahelyek;
b) információ, kommunikáció és egyéb szolgáltatások, köztük az elektronikus szolgáltatások és segélyhívó szolgáltatások.
13. cikk: Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés
1. A részes államok a fogyatékossággal élő személyek számára másokkal azonos alapon biztosítják az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférést, beleértve az eljárás során az életkornak megfelelő alkalmazkodás biztosítását annak érdekében, hogy megkönnyítsék tényleges részvételüket mind közvetlen, mind közvetett formában, csakúgy, mint tanúként, minden jogi eljárásban, beleértve a nyomozati szakot és más előkészítő szakaszokat.
2. A fogyatékossággal élő személyek igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférése biztosításának elősegítése érdekében a részes államok előmozdítják az igazságügyi igazgatás területén dolgozók, beleértve a rendőrségi és büntetés-végrehajtási alkalmazottakat, megfelelő képzését.
14. cikk: A személy szabadsága és biztonsága
1. A részes államok biztosítják, hogy a fogyatékossággal élő személyek, másokkal azonos alapon
a) élvezhetik a személyi szabadsághoz és biztonsághoz való jogot;
b) jogellenesen vagy önkényesen szabadságuktól nem foszthatók meg, továbbá a szabadságtól való bármilyen megfosztás a jogszabályokkal összhangban történhet, és hogy a fogyatékosság megléte semmilyen esetben nem indokolhatja a szabadságtól való megfosztást.
2. A részes államok biztosítják, hogy amennyiben valamely eljárásban fogyatékossággal élő személyeket megfosztanak szabadságuktól, a nemzetközi emberi joggal összhangban másokkal azonos alapon jogosultak garanciákra, továbbá a jelen Egyezmény célkitűzéseinek és elveinek megfelelő elbánásban részesülnek, beleértve az ésszerű alkalmazkodásról szóló rendelkezést is.
15. cikk: A kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó bánásmód vagy büntetés tilalma
1. A kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó bánásmód vagy büntetés alkalmazása mindenkivel szemben tilos. Különösen nem végezhető orvosi vagy tudományos kísérlet senkin, a személy szabadon megtett hozzájárulása nélkül.
2. A részes államok minden hatékony jogi, közigazgatási, igazságszolgáltatási és más intézkedést megtesznek annak megakadályozására, hogy a fogyatékossággal élő személyekkel szemben - másokkal azonos alapon - kínzás és más kegyetlen, embertelen vagy megalázó bánásmódot vagy büntetést alkalmazzanak.
25. cikk: Egészségügy
A részes államok elismerik, hogy a fogyatékossággal élő személyek jogosultak a lehető legmagasabb színvonalú egészségügyi ellátásra a fogyatékosság alapján történő bármiféle hátrányos megkülönböztetés nélkül. A részes államok minden szükséges intézkedést megtesznek, hogy a fogyatékossággal élő személyek hozzáférjenek a nemhez igazodó egészségügyi szolgáltatásokhoz, beleértve az egészséghez kapcsolódó rehabilitációt. A részes államok különösképpen:
a) a más személyeknek biztosítottal azonos terjedelmű, minőségű és színvonalú ingyenes vagy megengedhető árú egészségügyi ellátást és egészségügyi programokat biztosítanak a fogyatékossággal élő személyeknek, beleértve a szexuális és reproduktív egészség területét, valamint a lakossági közegészségügyi programokat;
b) biztosítják a fogyatékossággal élő személyek számára kifejezetten fogyatékosságuk miatt szükséges egészségügyi szolgáltatásokat, beleértve a betegség korai felismerését és - szükség esetén - a beavatkozást, valamint a további fogyatékosságok előfordulásának minimalizálására és megelőzésére kialakított szolgáltatásokat, a gyermekek és idősek körében is;
c) biztosítják ezeknek az egészségügyi szolgáltatásoknak a lehető legközelebbi hozzáférhetőségét az emberek saját közösségeihez, beleértve a vidéki területeket is;
d) kötelezik az egészségügyi szakembereket, hogy a fogyatékossággal élő személyek számára ugyanolyan színvonalú ellátást biztosítsanak, mint mások számára, beleértve a szabad és tájékoztatáson alapuló hozzájárulás alapján nyújtott ellátást - többek között - a fogyatékossággal élő személyek emberi jogaira, méltóságára, autonómiájára és szükségleteire vonatkozó tudatosság felkeltésével a képzésen, valamint az állami és magán egészségügyi ellátás etikai normáinak közzétételén keresztül;

1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről (Btk.):
24. § (1) Nem büntethető, aki a cselekményt az elmeműködés olyan kóros állapotában - így különösen elmebetegségben, gyengeelméjűségben, szellemi leépülésben, tudatzavarban vagy személyiségzavarban - követi el, amely képtelenné teszi a cselekmény következményeinek felismerésére vagy arra, hogy e felismerésnek megfelelően cselekedjék.
(2) A büntetés korlátlanul enyhíthető, ha az elmeműködés kóros állapota az elkövetőt korlátozza a cselekmény következményeinek felismerésében vagy abban, hogy e felismerésnek megfelelően cselekedjék.
74. § (1) Személy elleni erőszakos vagy közveszélyt okozó büntetendő cselekmény elkövetőjének kényszergyógykezelését kell elrendelni, ha elmeműködésének kóros állapota miatt nem büntethető, és tartani kell attól, hogy hasonló cselekményt fog elkövetni, feltéve, hogy büntethetősége esetén egyévi szabadságvesztésnél súlyosabb büntetést kellene kiszabni.
(2) A kényszergyógykezelést az erre kijelölt, zárt intézetben hajtják végre.
(3) A kényszergyógykezelést meg kell szüntetni, ha szükségessége már nem áll fenn.
2010. május 1-től: 74. § (3) A kényszergyógykezelés legfeljebb az (1) bekezdés szerinti cselekményre megállapított büntetési tétel felső határának megfelelő ideig, életfogytig tartó szabadságvesztéssel is büntetendő bűncselekmény esetén legfeljebb húsz évig tart. Ha ezt követően az egészségügyről szóló törvényben meghatározott feltételek fennállása miatt szükséges, a kényszergyógykezeltet pszichiátriai intézetben kell elhelyezni.
(4) A kényszergyógykezelést a (3) bekezdésben meghatározott tartam előtt is haladéktalanul meg kell szüntetni, ha szükségessége már nem áll fenn.

1995. évi CVII. törvény a büntetés-végrehajtási szervezetről:
16. § (1) A kényszerítő eszköz alkalmazására az érintettet - ha az eset körülményei lehetővé teszik - előzetesen figyelmeztetni kell.
(2) Kényszerítő eszköz nem alkalmazható a magatehetetlen személlyel szemben - továbbá a testi kényszer és a bilincs kivételével - a terhes nővel és a gyermekkorú személlyel szemben, ha e körülményekről az intézkedőnek tudomása van, vagy azok számára nyilvánvalóan felismerhetők.
(3) Csak korlátozott testi kényszer (megfogás, lefogás) alkalmazható a kényszergyógykezelttel, az ideiglenes kényszergyógykezelttel és a kóros elmeállapotúvá vált fogvatartottal szemben.
(4) Nincs helye kényszerítő eszköz további alkalmazásának, ha az ellenszegülés megtört vagy az intézkedés eredményessége enélkül is biztosítható.
(5) A kényszerítő eszköz alkalmazását a szolgálati elöljárónak haladéktalanul jelenteni kell.
(6) A kényszerítő eszköz alkalmazásának a jogszerűségét a bv. szerv parancsnoka köteles megvizsgálni, majd álláspontjáról a kényszerítő eszköz alkalmazásától számított nyolc napon belül értesíti azt, akivel szemben a kényszerítő eszközt alkalmazták. Ha a kényszerítő eszközt a bv. szerv parancsnokának az utasítására alkalmazták, annak jogszerűségéről az országos parancsnok foglal állást.
(7) A jogszerűtlennek minősített kényszerítő eszköz használatáról az ügyészt nyolc napon belül, ha pedig a kényszerítő eszköz használata testi sérülést vagy halált okozott, haladéktalanul értesíteni kell.
(8) Ha a kényszerítő eszközt kényszergyógykezelttel vagy ideiglenes kényszergyógykezelttel szemben alkalmazták, a 16. § (6) bekezdés szerint kialakított állásfoglalásról az érintett személyen kívül értesíteni kell a betegjogi képviselőt, a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét és a törvényességi felügyeletet ellátó ügyészt is.
17. § (3) Az intézkedéssel érintett személynek, továbbá ha az intézkedést kényszergyógykezelttel, ideiglenes kényszergyógykezelttel szemben alkalmazták, a betegjogi képviselőnek, a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjének - függetlenül a 16. § (6) bekezdése szerinti állásfoglalástól - joga van az intézkedéssel kapcsolatban feljelentést, keresetet, bejelentést vagy panaszt tenni az illetékes hatóságnál vagy szervnél.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről (Eütv.):
10. § (4) A beteg személyes szabadsága - ellátása során - fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerekkel vagy eljárásokkal kizárólag sürgős szükség esetén, illetőleg a beteg vagy mások élete, testi épsége és egészsége védelmében korlátozható. Kínzó, kegyetlen, embertelen, megalázó vagy büntető jellegű korlátozó intézkedést tilos alkalmazni. A korlátozó intézkedés csak addig tarthat, ameddig az elrendelés oka fennáll.
(5) Korlátozó módszerek vagy eljárások alkalmazását - ha e törvény kivételt nem tesz - a beteg kezelőorvosa rendeli el. A kezelőorvos az alkalmazást megelőzően, - amennyiben ez nem lehetséges az alkalmazás megkezdését követően a lehető legrövidebb időn belül - rögzíti az egészségügyi dokumentációban a korlátozó módszereket vagy eljárásokat, megjelölve azok indítékát és alkalmazásuk időtartamát. Állandó orvosi felügyelet hiányában - kivételesen indokolt esetben - ideiglenesen szakápoló is elrendelheti a korlátozást. A korlátozásról a kezelőorvost haladéktalanul értesíteni kell, akinek azt tizenhat órán belül írásban jóvá kell hagynia. Ennek hiányában a korlátozást meg kell szüntetni. Korlátozó módszerek és eljárások alkalmazása esetén a beteg állapotát és testi szükségleteit rendszeresen - a szakmai szabályoknak megfelelően - ellenőrizni kell. A beteg egészségügyi dokumentációjában az ellenőrzés tényét és eredményét fel kell tüntetni.
13. § (1) A beteg jogosult a számára egyéniesített formában megadott teljes körű tájékoztatásra.
 (5) A cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes betegnek is joga van a korának és pszichés állapotának megfelelő tájékoztatáshoz.
 (8) A betegnek joga van arra, hogy számára érthető módon kapjon tájékoztatást, figyelemmel életkorára, iskolázottságára, ismereteire, lelkiállapotára, e tekintetben megfogalmazott kívánságára, valamint arra, hogy a tájékoztatáshoz szükség esetén és lehetőség szerint tolmácsot vagy jeltolmácsot biztosítsanak.
15. § (1) A beteget megilleti az önrendelkezéshez való jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható.
(2) Az önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg szabadon döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza, figyelembe véve a 20. §-ban előírt korlátozásokat.
(3) A betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és kezelését érintő döntésekben részt vegyen. Az e törvényben foglalt kivételektől eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg megtévesztéstől, fenyegetéstől és kényszertől mentes, megfelelő tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja.
30. § (1) A betegjogi képviselő a (2)-(5) bekezdésekben foglaltaknak megfelelően ellátja a betegek e törvényben meghatározott jogainak védelmét, és segíti őket e jogaik megismerésében és érvényesítésében.
(5) A betegjogi képviselő különös figyelmet fordít az életkoruk, testi vagy szellemi fogyatékosságuk, egészségi állapotuk, illetve társadalmi-szociális helyzetük miatt kiszolgáltatott helyzetben lévők betegjogi védelmére, valamint az egyenlő bánásmód követelményének érvényesítésével kapcsolatos panaszokra, meghatalmazás alapján képviseli a beteget a követelmény megsértésének megállapítására irányuló hatósági eljárás során.
189. § (1) A pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során - helyzetére való tekintettel - fokozott védelemben kell részesíteni.
(2) A pszichiátriai betegnek a 6-25. § szerinti jogai - egészségügyi ellátása során - csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig, továbbá - a 193. §-ban foglalt kivétellel - abban az esetben korlátozhatók, ha a beteg veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít. Az emberi méltósághoz való jog azonban ebben az esetben sem korlátozható.
190. § Minden pszichiátriai beteg jogosult arra, hogy
a) pszichiátriai gyógykezelése lehetőség szerint családi, illetőleg lakókörnyezetében, továbbá
b) pszichiátriai gyógykezelésére az állapotának megfelelő és a többi beteg fizikai biztonságát védő, a lehető legkevésbé hátrányos és kellemetlen módszerrel, illetve
c) gyógykezelése során a 192. § (1) bekezdés szerinti korlátozó intézkedés alkalmazására feltétlenül indokolt esetben, csak veszélyeztető vagy közvetlenül veszélyeztető magatartása esetén
kerüljön sor.
191. § (1) A pszichiátriai beteg gyógykezeléshez való beleegyezésére az általános szabályok az irányadók [15-19. §]. A 196. § b) és c) pontja alapján kezelt beteg esetében addig, ameddig a beteg veszélyeztető vagy közvetlenül veszélyeztető magatartást tanúsít, el lehet tekinteni a beteg beleegyezésétől az ezek elhárítását célzó korlátozások tekintetében, de a tájékoztatást ilyen esetben is a lehetőséghez képest meg kell kísérelni.
(2) A pszichiátriai intézetbe felvett beteget a 13. § szerinti általánosan előírt tájékoztatáson túlmenően szóban és írásban tájékoztatni kell jogairól, különös tekintettel a bírósági eljárás lényegére, a betegnek azzal kapcsolatos jogaira.
(3) A veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartás megszűnése után a beteget az általános szabályok szerint (13. §) részletesen tájékoztatni kell.
192. § (1) Személyes szabadságában bármely módon (fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerrel, illetve eljárással) csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges.
(2) A korlátozás elrendelésének oka lehet az (1) bekezdésen túl, ha a 199. § (1) bekezdés szerinti sürgősségi, illetve a 199. § (5) bekezdés és a 200. § szerinti kötelező gyógykezelés alatt álló beteg engedély nélküli eltávozása másként nem akadályozható meg.
(3) A korlátozás elrendelésére és módjára a 10. § (4)-(5) bekezdései az irányadók. A korlátozásról az orvost haladéktalanul értesíteni kell, akinek 2 órán belül azt jóvá kell hagynia. Ennek hiányában a korlátozást haladéktalanul meg kell szüntetni.
(4) A korlátozás ideje alatt a beteg állapotát folyamatosan ellenőrizni kell, amely magában foglalja a fizikai, higiénés és egyéb szükségletek felmérését és ezeknek a beteg állapotának megfelelő kielégítését.
(5) A pszichiátriai betegekre vonatkozó korlátozó intézkedések alkalmazására, az időszakos ellenőrzésre, a gondoskodásra, ezek dokumentálására, valamint az elrendelés időtartamára vonatkozó részletes szabályokat külön jogszabály tartalmazza.
193. § A pszichiátriai beteg esetében kivételesen korlátozható a betegnek az egészségügyi dokumentáció megismeréséhez való joga, ha alapos okkal feltételezhető, hogy a beteg gyógyulását nagymértékben veszélyeztetné, vagy más személy személyiségi jogait sértené az egészségügyi dokumentáció megismerése. A korlátozás elrendelésére kizárólag orvos jogosult.
194. § (1) A 192-193. §-ban foglalt korlátozások elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell.
(2) Az e fejezetben foglalt betegjogi korlátozásokat részletesen dokumentálni és indokolni kell.
195. § (1) A betegnek joga van a terápiás foglalkoztatáshoz, de sem terápiás, sem egyéb munka végzésére nem kényszeríthető.
(2) Lehetővé kell tenni, hogy a beteg önként részt vehessen az intézet fenntartását szolgáló munkák végzésében is, ha ettől állapotának javulása remélhető.
(3) A beteg munkájáért díjazásban részesül a miniszter rendeletében foglaltaknak megfelelően.

1998. évi XIX. törvény a büntetőeljárásról (Be.):
46. § A büntetőeljárásban védő részvétele kötelező, ha
c) a terhelt süket, néma, vak vagy - a beszámítási képességére tekintet nélkül - kóros elmeállapotú,
e) a terhelt egyéb okból nem képes személyesen védekezni,
47. § (1) Védőt elsősorban a terhelt hatalmazhat meg. Meghatalmazást a terhelt törvényes képviselője vagy nagykorú hozzátartozója, külföldi állampolgár terhelt esetén hazája konzuli tisztviselője is adhat. A meghatalmazásról a terheltet értesíteni kell.
70/C. § (1) A büntetőeljárás során a terhelt, a védő, a törvényes képviselő, a sértett, a magánvádló, a pótmagánvádló, a magánfél, az egyéb érdekelt, valamint a sértett, a magánvádló, a pótmagánvádló, a magánfél és az egyéb érdekelt képviselője jogosult megismerni azt az államtitkot, illetőleg szolgálati titkot, amit olyan irat tartalmaz, amelyet e törvény szerint megtekinthet.
74. § (1) Bűnügyi költség
b) a terheltnek, a sértettnek, a magánfélnek, a pótmagánvádlónak és a magánvádlónak, a terhelt és a sértett törvényes képviselőjének az ügyben felmerült készkiadása, akkor is, ha azt az állam nem előlegezte,
111. § (3) Ha kényszergyógykezelésről kell határozni, a terhelt, a törvényes képviselője vagy a házastársa, illetőleg élettársa vagy a védő indítványára más szakértőt is ki kell rendelni.
114. § (2) Ha a kihallgatandó személy süket vagy néma, általában tolmács igénybevételével vagy írásbeli érintkezés útján kell kihallgatni.
140. § (1) Az ideiglenes kényszergyógykezelés a kóros elmeállapotú terhelt személyi szabadságának bírói elvonása jogerős ítélet nélkül.
141. § (2) Ha az előzetesen letartóztatott pszichiátriai kezelése szükséges, de ideiglenes kényszergyógykezelésének elrendelésére nincs alap, az előzetes letartóztatást - a bíróság rendelkezése alapján - igazságügyi megfigyelő és elmegyógyító intézetben kell végrehajtani.
144. § (1) Az ideiglenes kényszergyógykezelést igazságügyi megfigyelő és elmegyógyító intézetben kell végrehajtani.
(2) Az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtására a 135. § (3)-(4) bekezdése megfelelően irányadó. Az ideiglenesen kényszergyógykezelt a törvényes képviselőjével szóban ellenőrzés nélkül, ha pedig megalapozottan feltehető, hogy ezáltal az eljárást meghiúsítaná, ellenőrzés mellett érintkezhet.
145. § (4) Az ideiglenes kényszergyógykezelés elrendelése ellen a terhelt házastársa és törvényes képviselője is jogosult fellebbezésre, és a felsoroltak indítványozhatják az ideiglenes kényszergyógykezelés megszüntetését is.
250. § (1) A bíróság eljárásáról - rendszerint azzal egyidejűleg - a jegyzőkönyvvezető jegyzőkönyvet készít. Ha a vádlott süket, és tolmács nem alkalmazható, a jegyzőkönyvet mindig egyidejűleg kell készíteni.
318. § (2) A perbeszédek, felszólalások, illetve a viszonválaszok után, ha a vádlott süket és tolmács nem alkalmazható, lehetőséget kell biztosítani számára a jegyzőkönyv elolvasására.
324. § (1) Az elsőfokú bíróság ítélete ellen fellebbezésre jogosult
f) a kényszergyógykezelés elrendelése ellen - a vádlott hozzájárulása nélkül is - a nagykorú vádlott törvényes képviselője, házastársa vagy élettársa,
331. § (2) Ha a kóros elmeállapota miatt felmentett vádlott kényszergyógykezelésének feltételei megvannak, a bíróság elrendeli a vádlott kényszergyógykezelését.
339. § (2) Az állam viseli azt a költséget is, amely annak kapcsán merült fel, hogy a vádlott süket, néma, vak, illetőleg a magyar nyelvet nem ismeri, vagy az eljárás során regionális vagy kisebbségi nyelvét használta.
367/A. § (1) A másodfokú bíróság ügydöntő határozata ellen fellebbezésre jogosult a harmadfokú bírósághoz
e) a kényszergyógykezelés elrendelése ellen - a vádlott hozzájárulása nélkül is - a nagykorú vádlott törvényes képviselője, házastársa vagy élettársa.
409. § (2) A terhelt javára perújítási indítványt terjeszthet elő
e) a kényszergyógykezelés elrendelése ellen - a terhelt hozzájárulása nélkül is - a terhelt törvényes képviselője, házastársa vagy élettársa,
417. § (1) Felülvizsgálati indítvány benyújtására jogosult
II. a terhelt javára:
e) a kényszergyógykezelés elrendelése ellen - a terhelt hozzájárulása nélkül is - a nagykorú terhelt törvényes képviselője, házastársa vagy élettársa,
517. § (1) Az ügyész a terheltet a bűncselekmény elkövetésétől számított harminc napon belül bíróság elé állíthatja, ha
a) a bűncselekményre a törvény nyolc évi szabadságvesztésnél nem súlyosabb büntetést rendel,
b) az ügy megítélése egyszerű,
c) a bizonyítékok rendelkezésre állnak,
d) a terheltet tetten érték, vagy a bűncselekmény elkövetését beismerte.
(2) Ha a bíróság elé állítás (1) bekezdés a)-c) pontjában meghatározott feltételei fennállnak, tettenérés esetén az ügyész a terheltet a bűncselekmény elkövetésétől számított harminc napon belül bíróság elé állítja.
522. § (1) A tárgyaláson az ügyész és a védő részvétele kötelező.
566. § (1) A bíróság a kényszergyógykezelés felülvizsgálatáról - ennek keretében fenntartásának szükségességéről, illetőleg megszüntetéséről - tanácsban, tárgyaláson, végzéssel határoz. A tárgyaláson az ügyészt, a védőt és - feltéve, hogy állapota miatt megjelenhet, és a jogainak gyakorlására képes - a kényszergyógykezelés alatt álló személyt meg kell hallgatni. Ha első fokon nem budapesti székhelyű helyi bíróság járt el, a felülvizsgálatra a Pesti Központi Kerületi Bíróság, ha pedig első fokon nem budapesti székhelyű megyei bíróság járt el, a felülvizsgálatra a Fővárosi Bíróság illetékes.
(3) A kényszergyógykezelés felülvizsgálatának helye van az ügyésznek, a kényszergyógykezelés alatt állónak, házastársának, élettársának, törvényes képviselőjének vagy a védőnek az indítványára, továbbá a kényszergyógykezelést végrehajtó intézet vezetőjének előterjesztésére is. A bíróság a kényszergyógykezelésnek indítványra történő felülvizsgálatát mellőzheti, ha erre három hónapon belül már sor került.
(5) A kényszergyógykezelés felülvizsgálatáról hozott végzés ellen a kényszergyógykezelés alatt álló házastársa és törvényes képviselője is fellebbezhet.

1998. évi XXVI. törvény a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról:
3. § A fogyatékos személyek az őket mindenki mással egyenlően megillető jogaikkal állapotukból fakadóan kevéssé tudnak élni, ezért indokolt, hogy minden lehetséges módon előnyben részesüljenek.
4. § E törvény alkalmazásában
a) fogyatékos személy: az, aki érzékszervi - így különösen látás-, hallásszervi, mozgásszervi, értelmi képességeit jelentős mértékben vagy egyáltalán nem birtokolja, illetőleg a kommunikációjában számottevően korlátozott, és ez számára tartós hátrányt jelent a társadalmi életben való aktív részvétel során;
f) közszolgáltatás:
fa) minden közhatalmi tevékenység - ideértve a hatósági, kormányzati és minden egyéb közigazgatási, valamint igazságszolgáltatási tevékenységet -, továbbá az Országgyűlés, az Országgyűlésnek beszámolással tartozó szervek, az Alkotmánybíróság, az országgyűlési biztosok, az ügyészség, valamint a honvédelmi és rendvédelmi szervek által hatáskörük gyakorlása során kifejtett tevékenység,
fb) az állam által fenntartott intézmény által nyújtott közszolgálati műsorszolgáltatás, továbbá oktatási, közművelődési, közgyűjteményi, kulturális, tudományos, szociális, gyermekjóléti, gyermekvédelmi, egészségügyi, sport-, ifjúsági, foglalkoztatási szolgáltatás, ellátás, illetve tevékenység,
g) akadálymentesség: az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény 2. §-ának 1. pontjában meghatározott feltételeknek megfelelő épített környezet;
5. § (1) A fogyatékos személynek joga van a számára akadálymentes, továbbá érzékelhető és biztonságos épített környezetre.
7/A. § (1) A fogyatékos személy számára az e törvényben meghatározottak szerint - figyelembe véve a különböző fogyatékossági csoportok eltérő speciális szükségleteit - biztosítani kell a közszolgáltatásokhoz való egyenlő esélyű hozzáférést.
7/B. § (1) A 4. § fa)-fb) alpontjában meghatározott - 2007. április 1-jén már működő - közszolgáltatások vonatkozásában az egyenlő esélyű hozzáférés megvalósításának határideje 2010. december 31.

1999. évi LXIX. törvény a szabálysértésekről (Sztv.):
15. § Nincs helye elzárásnak, ha az eljárás alá vont személy
b) a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény 4. §-ának a) pontjában meghatározott fogyatékos személy, kórházi fekvőbeteg-ellátásban részesül, illetőleg kórházi kezelése válik szükségessé;
17. § (2) Nincs helye elzárásra történő átváltoztatásnak, ha az eljárás alá vont személy
b) a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény 4. §-ának a) pontjában meghatározott fogyatékos személy, kórházi fekvőbeteg-ellátásban részesül, illetőleg kórházi kezelése válik szükségessé;

1979. évi 11. tvr. a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról (Bv. tvr.):
2. § (1) Az elítélttel szemben csak az ítéletben és a törvényben meghatározott joghátrányok alkalmazhatók.
21. § (1) Az elítélt emberi méltóságát tiszteletben kell tartani, nem lehet őt kínzásnak alávetni, kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódban részesíteni, rajta orvosi kísérletet vagy a beleegyezése nélkül tudományos vizsgálatot vagy kísérletet végezni.
30. § (1) A szabadságvesztés végrehajtása során a nőket a férfiaktól, a fiatalkorúakat a felnőttkorúaktól el kell különíteni.
31. § (1) Ha az elítélt kóros elmeállapotúvá [Btk. 24. § (1) bek.] válik, és emiatt a szabadságvesztést nem lehet végrehajtani, az igazságügyi elmegyógyító intézetben kell elhelyezni. Az itt eltöltött idő a szabadságvesztésbe beszámít.
(2) Gondot kell fordítani a személyiségzavarban szenvedő elítéltek gyógyítására, sajátos nevelésére és oktatására.
33. § (1) Az elítélt köteles - különösen -
f) alávetni magát a szükséges orvosi vizsgálatnak és gyógykezelésnek, a műtétre az egészségügyi jogszabályok az irányadók;
36. § (1) Az elítélt jogosult
a) a higiéniai feltételeknek megfelelő egészséges elhelyezésre, az egészségi állapotának és a szabadságvesztés végrehajtása alatti tevékenységének megfelelő élelmezésre, egészségügyi ellátásra;
47. §  (2) Az elítélt egészségének védelmére és egészségügyi ellátására az egészségügyi jogszabályok az irányadók, a gyógyszerellátás térítés nélkül illeti meg.
 (3) Az önhibáján kívül nem dolgozó elítéltnek a büntetésvégrehajtási intézet térítés nélkül biztosítja a szükséges gyógyászati segédeszközt.
83. § (1) A kényszergyógykezelést és az ideiglenes kényszergyógykezelést az igazságügyi megfigyelő és elmegyógyító intézetben kell végrehajtani. A kényszergyógykezelés, valamint az ideiglenes kényszergyógykezelés költségei az államot terhelik.
(3) Az Intézet vezető főorvosa haladéktalanul előterjesztést tesz a bírósághoz a kényszergyógykezelés megszüntetésére, ha ezt a beteg állapota indokolja.
(4) A betegnek az Intézetbe történő befogadása napjától számított harmadik hónap folyamán az Intézet főigazgató főorvosa a beteg állapotára vonatkozó részletes kórrajzkivonatot megküldi a kényszergyógykezelés felülvizsgálatára illetékes bíróságnak [Be. 566. § (1) bek.]. Ezt az eljárást a kényszergyógykezelés megszüntetéséig hathavonta meg kell ismételni.
(6) Az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtására a kényszergyógykezelés szabályai irányadók azzal, hogy az Intézet főigazgató főorvosa a szükséges vizsgálat, megfigyelés és gyógykezelés után, az ideiglenes kényszergyógykezelés határidejének lejárta előtt az ügyésznek, illetőleg a bíróságnak megküldi a beutalt állapotára vonatkozó részletes kórrajzkivonatot. Ha az ideiglenes kényszergyógykezelésre befogadott nem kóros elmeállapotú, a főigazgató főorvos haladéktalanul előterjesztést tesz a rendelkezésre jogosultnak az ideiglenes kényszergyógykezelés megszüntetésére.
84. § (1) A kényszergyógykezelés során a beteget az orvostudomány mindenkori állása szerinti szakszerű ellátásban kell részesíteni, hogy ezáltal állapotának romlását megakadályozzák, és egészségét mielőbb, a lehetséges mértékig helyreállítsák.
(2) A kényszergyógykezelésre utalt betegre - a jogszabályban meghatározott eltérésekkel - a pszichiátriai betegek intézeti gyógykezelésére kötelező irányadó szabályokat kell alkalmazni [az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 189-195. §]. 
Az intézkedés végrehajtása során biztosítani kell a beteg
a) felügyeletét,
b) szakellátásához szükséges megfelelő elhelyezését,
c) anyagi és egyéb egészségügyi ellátását,
d) szociális és jogi érdekeinek védelmét,
e) életvitelszerű benntartózkodásához az Intézet rendjével összhangban lévő feltételeket.
(3) A beteg
a) köteles az Intézet rendjét megtartani, a meghatározott formaruhát viselni,
b) az általa okozott kár megtérítésére nem kötelezhető.
(4) A beteg az Eütv. 11. §-ában meghatározott kapcsolattartási jogát a következő eltérésekkel gyakorolhatja:
a) a beteg hozzátartozóival, valamint az általa megjelölt és az Intézet által engedélyezett személyekkel tarthat kapcsolatot, ennek keretében
- levelet korlátlanul küldhet és kaphat,
- látogatót hetente fogadhat, csomagot hetente kaphat és küldhet,
- hetente telefonálhat;
b) a kapcsolattartás valamennyi formáját az Intézet ellenőrizheti. Az ellenőrzés lehetőségéről a beteget tájékoztatni kell;
c) a beteg állapotára figyelemmel a látogatás későbbi időpontra halasztható, illetve soron kívüli látogatás engedélyezhető.
(5) A beteget megilleti a vallási meggyőződésének megfelelő egyházi személlyel való kapcsolattartásának és vallása szabad gyakorlásának joga.
84/A. § (1) A beteggel szemben az Eütv.-ben meghatározott okok miatt és az ott meghatározott módokon van helye korlátozó intézkedések alkalmazásának.
(2) A beteggel szemben a büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvényben meghatározott kényszerítő eszközök közül kizárólag korlátozott testi kényszer (megfogás vagy lefogás) alkalmazható, és csak abban az esetben, ha a betegnek az igazságügyi elmegyógyító és megfigyelő intézetből vagy a felügyelet mellett az intézeten kívüli tartózkodása színhelyéről engedély nélküli távozását másként nem lehet megakadályozni.
(3) A beteg az Intézetet csak gyógyítása érdekében, orvosilag indokolt esetben hagyhatja el.
107. § (1) A javítóintézeti nevelés végrehajtása során el kell különíteni a fiúkat a lányoktól. A fiatalkorúak életkoruk, továbbá egészségügyi és nevelési szempontok szerint csoportosíthatók.
(2) Különös gondot kell fordítani a gyógypedagógiai nevelésre szoruló és a személyiségzavarban szenvedő fiatalkorúak gyógyítására, sajátos nevelésére és oktatására.
109. § (1) A fiatalkorú jogosult:
b) egészségügyi és mentálhigiénés ellátásra;
117. § Az előzetesen letartóztatott köteles 
(1) d) a szükséges orvosi vizsgálatnak és gyógykezelésnek magát alávetni. A műtétekre az egészségügyi jogszabályok az irányadók;
118. § (1) Az előzetesen letartóztatott
f) anyagi és egészségügyi ellátásban részesül, gyógyszert térítés nélkül kap,

6/1996. (VII. 12.) IM rendelet a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól: 
29. § (1) Az intézet az elítélt befogadásáról - a várható szabadulás időpontjának közlésével - tíz napon belül értesíti
d) gondnokság alá helyezett elítélt esetében a gondnokot.
39. § (1) Az elhelyezés során
a) a különböző végrehajtási fokozatba tartozókat egymástól,
b) a férfiakat a nőktől,
c) a fiatalkorúakat a felnőttkorúaktól,
d) az előzetesen letartóztatottakat az elítéltektől,
e) a fekvőbetegeket az egészségesektől, a betegek közül a fertőzőket a nem fertőzőektől, a HIV-fertőzőtteket a többi fogvatartottól
el kell különíteni.
40. § (1) A gyógykezelés érdekében a különböző végrehajtási fokozatú elítéltek a kórteremben, a betegszobában, a fertőző elkülönítőben, illetőleg az e célra kijelölt zárkában közösen helyezhetők el.
(2) Végrehajtási fokozattól függetlenül az elítéltek - az adott csoporton, részlegen vagy körleten belül - együtt helyezhetők el a gyógyító-nevelő és az átmeneti csoportban, a prevenciós részlegen, a hosszú időre ítéltek körletén, valamint az enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazása során és az anya-gyermek együttes elhelyezése esetén.
147. § (1) Az elítélt részére az általuk végzett munka jellegének, az egészségi állapotuknak és az életkoruknak megfelelően kialakított normák alapján, legalább napi háromszori étkezést - ebből legalább egy alkalommal meleg ételt - kell biztosítani.
(4) Az elítélt részére, orvosi javaslat alapján - a vonatkozó normakereten belül - diétás vagy kímélő ételt kell biztosítani.
173. § (1) Gyógyító-nevelő csoportban kell elhelyezni - az IMEI-ben végzett kivizsgálás után - azt az elítéltet,
a) akinek korlátozott beszámítási képességét állapították meg;
b) akinek a kényszergyógyítását rendelték el;
c) akit a szabadságvesztés végrehajtása alatti időben - kóros elmeállapota miatt - az IMEI-ben kezeltek, és elmeállapota olyan mértékben javult, hogy az a szabadságvesztés folytatását nem akadályozza;
d) akinek a személyiségzavar jellege, vagy annak súlyossága miatt a gyógyító-nevelő csoportban való elhelyezése indokolt.
(2) A gyógyító-nevelő csoportból való kihelyezésről - orvosi javaslatra - a parancsnok dönt. Javult elmeállapotú elítéltet - (1) bekezdés c) pont - csak az IMEI írásbeli engedélyével lehet a gyógyító-nevelő csoportból kihelyezni.
174. § (1) Azt az elítéltet, akinek a kényszergyógyítását a bíróság elrendelte, befogadása után kivizsgálásra az IMEI-be, vagy az erre kijelölt intézetbe kell szállítani. A kivizsgálás legfeljebb harminc napig tart.
(2) A kivizsgálás alatt meg kell kezdeni az elítélt kezelését.
(3) A kivizsgálás után az elítéltet a kijelölt intézetbe kell szállítani, és ott gyógyító-nevelő csoportba kell helyezni. E csoportban az elítélt hat hónapig, kivételesen egy évig helyezhető el, hat hónap eltelte előtt csak az IMEI írásbeli hozzájárulásával helyezhető ki.
175. § (1) A gyógyító-nevelő csoportba utalt elítélt nevelését, oktatását és foglalkoztatását komplex terápiás program keretében kell megvalósítani.
(2) A gyógyító-nevelő csoportban elhelyezett elítéltek külön házirend és napirend szerint élnek, részükre az állapotuknak megfelelő jellegű és idejű foglalkoztatást, oktatást, valamint pszichoterápiás kezelést kell biztosítani.
176. § Abban az intézetben, ahol gyógyító-nevelő csoport működik, a parancsnok orvosi javaslatra - legfeljebb harminc napig - gyógyító-nevelő csoportba helyezheti a személyiségzavarban szenvedő elítéltet.

5/1998. (III. 6.) IM rendelet a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról:
1. § (1) E rendelet hatálya a büntetés-végrehajtási intézetben (a továbbiakban: bv. intézet) fogvatartott elítéltre, előzetesen letartóztatottra (a továbbiakban együtt: fogvatartott) terjed ki.
(4) A büntetések és intézkedések végrehajtása során a fogvatartott egészségi állapotának megfelelő gyógyító-megelőző ellátását elsősorban a fogvatartó bv. intézet, illetve a Büntetés-végrehajtás Központi Kórháza (a továbbiakban: Központi Kórház), annak a Nagyfai Országos Büntetés-végrehajtási Intézetben működő Krónikus Utókezelő Részlege (a továbbiakban: Utókezelő Részleg), valamint az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet (a továbbiakban: IMEI) biztosítja, és a fogvatartott ezt az ellátást köteles igénybe venni.
4. § (1) A fogvatartottat a bv. orvos köteles felvilágosítani az egészségi állapotáról, tájékoztatást adni a tervezett orvosi beavatkozások szükségességéről, kockázatáról, valamint arról, hogy a szükségesnek ítélt vizsgálat vagy beavatkozás elmaradása milyen következményekkel járhat az egészségi állapotára nézve.
(3) A fogvatartott egészségügyi ellátása visszautasításával kapcsolatos önrendelkezési joga - a saját és a közösség egészségének védelme érdekében -
a) veszélyeztető, illetve közvetlen veszélyeztető állapot fennállása esetén,
b) életveszélyes állapot, valamint várhatóan maradandó egészségkárosodás elhárítása miatt,
c) közegészségügyi-járványügyi érdekből,
d) törvényben meghatározott esetekben
korlátozható.
(4) A műtétre és a műtétnek minősülő vizsgálati (invazív) eljárásra az egészségügyi jogszabályok rendelkezései az irányadók.
13. § (1) A beteg fogvatartottat - egészségi állapotától függően - elsősorban mentő- vagy betegszállító gépkocsival kell szállítani.
(2) Amennyiben a fogvatartott egészségi állapota megengedi, a szállításra - az orvos előírásait figyelembe véve - a bv. intézet szállító járműve is igénybe vehető.
15. § (3) A fogvatartott a fogpótlásért, a műfogak javításáért, a gyógyászati segédeszközért és annak javításáért - a (4)-(6) bekezdésben foglalt kivételtől eltekintve - térítési díjat fizet.
(4) Térítésmentes a fogpótlás, a műfogjavítás, a gyógyászati segédeszköz és annak javítása, ha az a fogvatartott munkabalesete vagy a fogvatartás ideje alatt keletkezett foglalkozási, illetőleg egyéb, a büntetés (intézkedés) végrehajtásával kapcsolatos ártalom miatt szükséges.
(5) Az önhibáján kívül nem dolgozó elítéltnek a gyógyászati segédeszközt térítés nélkül kell biztosítani.
(6) Térítésmentes fogpótlást, műfogjavítást, gyógyászati segédeszközt és annak javítását - orvosi javaslatra, méltányosságból - a bv. intézet parancsnoka engedélyezheti.
(7) A (4)-(6) bekezdések alkalmazása során felmerült költségek a bv. intézetet terhelik.
18. § (1) A fekvőbeteg-gyógyintézeti ellátásra szoruló fogvatartottat - a halasztást nem tűrő esetektől eltekintve - a Központi Kórházba vagy az IMEI-be kell szállítani.
(2) Az Utókezelő Részlegben lehet elhelyezni azokat a csökkent munkaképességű vagy tartós ápolásra szoruló fogvatartottakat, akik állandó orvosi felügyeletre szorulnak.
(3) A Központi Kórház, az IMEI főigazgató főorvosa, valamint a Nagyfai Országos Büntetés-végrehajtási Intézet parancsnoka a házirenden túl - a jogszabályok keretei között - saját hatáskörben állapítja meg a beutaltak egészségi állapotának megfelelő sajátos magatartási és kapcsolattartási szabályokat.
24. § (1) Befogadás után az IMEI-be kell szállítani azt az elítéltet, akinek a beszámítási képessége a bíróság szerint korlátozott.
(4) A kényszergyógyításra kötelezett elítélttel kapcsolatban az 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 174. §-ában foglaltak szerint kell eljárni.
25. § (1) Azt az elítéltet, akinél a bv. orvos a szabadságvesztés végrehajtása alatt kóros elmeállapotra utaló tüneteket észlel, az IMEI-be kell beutalni. A kivizsgálás egy hónapig tarthat, időtartamát az IMEI főigazgató főorvosa legfeljebb további egy hónappal meghosszabbíthatja.
(2) Ha két elmeszakorvos véleménye alapján megállapítják, hogy az elítélt kóros elmeállapota miatt a szabadságvesztést nem lehet végrehajtani, az elítéltet az IMEI főigazgató főorvosa további gyógykezelés céljából az IMEI elmeosztályára helyezi át.
26. § (1) Ha a bv. orvos az előzetesen letartóztatottnál kóros elmeállapotra utaló tüneteket észlel, haladéktalanul beutalja az IMEI-be. A beutalásról huszonnégy órán belül értesíteni kell a büntetőügyben eljáró hatóságot.
29. § (1) Ha a személyiségzavarban szenvedő és a gyógyító-nevelő csoportban elhelyezett elítélt állapota a bv. orvos megítélése szerint olyan mértékben súlyosbodik, hogy az a csoportba illeszkedését lehetetlenné teszi - lehetőleg elmeorvos előzetes vizsgálata alapján - az IMEI járóbeteg-szakrendelésére, illetve elmeosztályára kell beutalni.
35. § (3) Kórházi kezelésre, illetve elhelyezésre szoruló fogvatartott szabadulásakor a bv. orvos intézkedik a megfelelő egészségügyi intézményben való elhelyezés iránt.

36/2003. (X. 3.) IM rendelet a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról, valamint az IMEI feladatairól, működéséről: 
1. § E rendelet alkalmazásában
a) beteg: a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.) 74. §-a alapján kényszergyógykezelésre utalt személy, a Be. 140. §-a alapján ideiglenes kényszergyógykezelésre utalt terhelt, valamint a szabadságvesztés végrehajtása alatt kóros elmeállapotúvá vált elítélt [Bv. tvr. 31. § (1) bek.];
b) beutalt: az az előzetesen letartóztatott, akinek a bíróság az elmeállapot megfigyelését rendelte el (Be. 107. §), továbbá büntetés-végrehajtási intézetben és katonai büntetés-végrehajtási intézetben elhelyezett előzetesen letartóztatott és elítélt, akinek kóros elmeállapot, illetve szervi-idegrendszeri megbetegedés gyanúja miatt az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézetben (a továbbiakban: IMEI) történő kezelése szükséges, valamint büntetés-végrehajtási intézetben elhelyezett elítélt, akinek az IMEI-ben történő kezelése azért szükséges, mert kényszergyógyítását is elrendelték, illetve korlátozott beszámítási képességét megállapították [Btk. 24. § (2) bek.], vagy akinél a büntetés-végrehajtási intézet orvosa a büntetés végrehajtása során személyiségzavarra utaló tüneteket észlelt és az IMEI-ben történő megfigyelését tartja szükségesnek [Bv. tvr. 31. § (2) bek.]. Beutalt az az előzetesen letartóztatott is, akinél az ideiglenes kényszergyógykezelés elrendelésére nincs alap, de a szükséges pszichiátriai kezelése miatt a bíróság úgy rendelkezett, hogy az előzetes letartóztatást az IMEI-ben kell végrehajtani [Be. 141. § (2) bek.].
2. § (1) Az IMEI az igazságügyminiszter irányítása alatt működő, zárt jellegű, országos feladatkörű, büntetés-végrehajtási egészségügyi intézet. Az IMEI felügyeletét az Igazságügyi Minisztérium, szakfelügyeletét a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága látja el.
(2) Az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtása felett szakfelügyeletet gyakorol, a tapasztaltakról az igazságügyminisztert tájékoztatja:
(3) Az IMEI-t a főigazgató főorvos vezeti, aki egyben az IMEI parancsnoka (a továbbiakban: főigazgató főorvos).
3. § (1) Az IMEI végrehajtja a bíróság által a Btk. 74. §-a alapján elrendelt kényszergyógykezelést, a Be. 140. §-a alapján elrendelt ideiglenes kényszergyógykezelést, valamint a Be. 141. §-ának (2) bekezdése alapján az előzetes letartóztatást, amennyiben az előzetesen letartóztatott pszichiátriai kezelése szükséges, de ideiglenes kényszergyógykezelésére nincs alap.
(2) Az IMEI fekvőbeteg-gyógyító intézetként, diagnosztikai és terápiás módszerek alkalmazásával ellátja
a) az előzetesen letartóztatottak elmeállapotának megfigyelését,
b) a beutaltak elmeállapotának kivizsgálását,
c) a betegek kóros elmeállapotának gyógykezelését,
d) a beutaltak szervi-idegrendszeri megbetegedésének kivizsgálását és gyógykezelését,
e) a kényszergyógyításra utalt, továbbá a Btk. 24. §-ának (2) bekezdése szerint korlátozottan beszámíthatónak minősülő, valamint a személyiségzavarban szenvedő elítéltek központi kivizsgálását, továbbá a büntetés-végrehajtási intézetekben végrehajtott pszichiátriai-terápiás programok szakmai módszertani irányítását.
33. § (1) A beteggel szemben a Bv. tvr. 84/A. §-ának (1) bekezdése szerint van helye kényszerítő eszközök alkalmazásának. [nem! korlátozó eszközök alkalmazhatók, illetve csak korlátozott testi kényszer!]
(2) A beutalttal szemben a kényszerítő eszközök a büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény IV. fejezetében meghatározott korlátozással alkalmazhatók.
34. § Az elmegyógyintézeti tevékenységhez kapcsolódó személyi korlátozások [Eü. tv. 192. § (1) bek.] nem minősülnek kényszerítő eszköz alkalmazásának.

30/1997. (X. 11.) NM rendelet a javítóintézetek rendtartásáról:
18. § (1) Az újonnan érkezett fiatalkorú elhelyezésére az intézet befogadó csoportot működtet, ahol a fiatalkorú a végleges csoportba helyezéséről szóló döntés meghozataláig - legfeljebb azonban egy hónapig - tartózkodik.
(3) A szakértői csoport a vizsgálat eredményei alapján javaslatot tesz az igazgatónak a végleges csoportba helyezésre és jelzi, ha a fiatalkorú fogyatékossága miatt gyógypedagógiai nevelésre szorul, vagy személyiségzavara, egészségi állapota miatt sajátos nevelést, oktatást, gyógyítást igényel.
19. § (1) Az intézetben a fiatalkorú nevelését, gondozását, a szakmai programban meghatározott elvek szerint kialakított kisközösségekben (a továbbiakban: csoport) kell biztosítani. Egy csoportban legfeljebb tizenkettő fő helyezhető el, illetve az értelmi fogyatékos, szenvedélybeteg, a súlyos beilleszkedési zavarokkal, személyiségzavarokkal küzdő fiatalkorúak számára létrehozott speciális csoportokban legfeljebb nyolc fő.
23. § (5) Gondoskodni kell arról, hogy a fiatalkorú hozzájusson ahhoz a terápiához, amely személyiségfejlődésének korrekciójához, személyiségzavara, beilleszkedési zavara enyhítéséhez, szenvedélybetegsége gyógyításához szükséges, illetve, hogy a fogyatékos fiatalkorú megfelelő gyógypedagógiai ellátásban részesüljön.
28. § (2) Az alapfokú iskolai végzettséggel nem rendelkező fiatalkorút - ha tanköteles - be kell íratni általános iskolába, ha a tankötelezettsége megszűnt, kérelmére biztosítani kell, hogy általános iskolai oktatásban részt vehessen. A fogyatékos fiatalkorú számára a fogyatékosság típusának megfelelő iskolai oktatást kell biztosítani.

1-1/38/2007. OP intézkedés: 
20. Gyógyító-nevelő csoport működik a Budapesti Fegyház és Börtönben, a Kalocsai Fegyház és Börtönben, a Sopronkőhidai Fegyház és Börtönben, a Szegedi Fegyház és Börtönben, a Váci Fegyház és Börtönben, a Baracskai Országos Büntetés-végrehajtási Intézetben, a Pálhalmai Országos Büntetés-végrehajtási Intézetben, a Fiatalkorúak Büntetés-végrehajtási Intézetében (Tököl) és a Fiatalkorúak Regionális Bv. Intézetében (Szirmabesenyő).