Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 1091/2009 számú ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
dr. Halász Zsolt
Az eljárás megindulása
Az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal (APEH) elnöke 4007612978 ügyszámú levelével hozzám fordult, és – az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvényre (a továbbiakban: Obtv.) hivatkozva – a közérdekű bejelentések kezelésével kapcsolatos gyakorlatukkal kapcsolatban vizsgálatomat és intézkedésemet kérte. Figyelemmel arra, hogy a levél alapján több alapvető joggal összefüggő visszásság veszélye sem volt kizárható, az ügyben hivatalból vizsgálatot indítottam.

A megállapított tényállás
Figyelemmel arra, hogy a vizsgálat lefolytatásához szükséges információkat az APEH elnöke rendelkezésemre bocsátotta, ezért ismételt megkeresése nem volt indokolt, és a tényállást döntően fent említett levél alapján állapítottam meg.
Az APEH központi és területi egységeihez jelentős számban érkeznek postai, vagy elektronikus úton – állami adóhatóság által közérdekűnek tekintett – bejelentések, amelyekkel kapcsolatban az európai uniós csatlakozással összefüggő egyes törvénymódosításokról, törvényi rendelkezések hatályon kívül helyezéséről, valamint egyes törvényi rendelkezések megállapításáról szóló 2004. évi XXIX. törvényben meghatározott eljárást folytatják le.
2007-ben a közérdekű bejelentések számában ugrásszerű növekedés volt tapasztalható (400%). A 2008. esztendőre is a közérdekű bejelentések számának emelkedése a jellemző.
2007-ben 16.983 ügyirat közül 10.702 a közérdekű bejelentés kritériumainak felelt meg, ebből 54% névtelen, 46% névvel ellátott volt. A későbbi vizsgálatok szerint a közérdekű bejelentések 30%-ban megalapozott, 10%- ban részben megalapozott adatokat tartalmaztak.
A közérdekű bejelentések között számos olyan van, amelyet ismeretlen személy más nevének felhasználásával terjeszt elő. Erre akkor derül fény, amikor a bejelentőt az adóhatóság a törvényi kötelezettségét teljesítve értesíti a közérdekű bejelentés alapján tett intézkedésekről.
A 2004. évi XXIX. törvény 143. (4) bekezdése szerint amennyiben a bejelentő rosszhiszeműen járt el – és a más nevében tett közérdekű bejelentés nyilvánvalóan ebbe a kategóriába esik – csak az adatai adhatóak át a jogsérelmet szenvedett személynek abból a célból, hogy a jogérvényesítéséhez szükséges eljárást vele szemben le tudják folytatni. Az adóhatóság előtt azonban a valódi bejelentő személye ismeretlen marad, tehát az adatai átadásának lehetősége kizárt. A jogsérelmet szenvedett személy, akinek a nevében a bejelentést tették nyilvánvalóan a valódi bejelentőt csak a bejelentés ismeretében tudná beazonosítani és csak az esetleg azonosítás után tehetné meg a szükséges lépéseket a már idézett polgári jogi igények érvényesítése érdekében. Ezzel szemben az állami adóhatóság szerint – függetlenül attól, hogy valós, vagy valótlan adatokat tartalmaz – a más nevében tett bejelentésben megjelölt adózót érintő bejelentés adótitkot képez és ennek az iratnak a kiszolgáltatása sértené a titoktartási kötelezettséget.
Az állami adóhatóság szerint az a magánszemély, akinek a nevében az adóhatóság előtt ismeretlen más személy közérdekű bejelentést tesz, az adózás rendjéről szóló törvényben meghatározott titoktartási kötelezettség miatt tájékoztatást a bejelentéssel kapcsolatban nem kaphat, ez azonban jelentősen sérti, sőt megakadályozza a névviselési jogukban sértetteket a polgári jogi jogérvényesítés esetleges gyakorlásában.
Az ilyen jellegű bejelentések adótitokként történő kezelését az APEH feltétlenül indokoltnak tarja, hiszen azok valóságtartalma nem zárható ki, sőt számos esetben alapját képezik eredményes adóhatósági eljárásnak és olyan tényeket rögzítenek, amelyek orvoslása az adóbevételek növelését eredményezi és valóban közösségi célokat szolgálnak. Ebből pedig az következik, hogy ha az a személy, akinek a nevében a bejelentést megtették automatikusan megismerhetné annak tartalmát, a bejelentéssel érintett magánszemély adózó magánszféráját, társas vállalkozás esetében üzleti körülményeit érintően jutna olyan információkhoz, amelyek megalapozottan tartoznának, mint adótitok a titoktartási kötelezettség körébe.

Érintett alapvető jogok
– a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”) 
– a panasz előterjesztéséhez való jog (Alkotmány 64. § „A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami szerv elé.”) 
– az emberi méltósághoz való jog, valamint az abból következő általános személyiségi jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”)

Megállapításaim
I. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Rá kívánok mutatni, hogy az állam és az állami szervek alkotmányos alapjog alanyai nem lehetnek. Az alapjogi védelemnek ugyanis az állammal szemben van értelme, az alapjogok célja, hogy az egyén jogait garantálja az állammal szemben. Ennek megfelelően az Alkotmány 64. §-ában biztosított petíciós jog alanyai állami szervek nem lehetnek, így az APEH elnökének átiratát sem tekinthettem panasznak. Figyelemmel azonban, hogy az átiratban jelzett probléma az állampolgárok nagyobb csoportját érinti, az ügyben hivatalból indítottam vizsgálatot.
Tekintettel arra, hogy az ügyben eljáró Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal az Obtv. 29. § (1) a) pontja szerinti közigazgatási feladatot ellátó szerv, így eljárásának vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján egyértelműen ombudsmani hatáskörbe tartozik. 

II. Az Alkotmány 64. §-a biztosítja az ún. petíciós jogot. Ennek értelmében „a Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami szerv elé.” Az Alkotmány rendelkezéseiből azonban nem vezethető le a „közérdekű bejelentéshez való jog”, az legfeljebb a „közérdekű kérelem” jogintézményével mutat némi rokonságot.
Máig tartó hatása miatt célszerű lehet a közérdekű bejelentésekről, javaslatokról és panaszokról szóló 1977. évi I. törvény ismertetése, amely – az Alkotmány 64. §-ának kvázi részletszabályaként – döntően meghatározta a panaszok, illetve a petíciós jog értelmezését.
Az 1977. évi I. törvény amellett, hogy a bejelentések, javaslatok és panaszok közül kizárólag a közérdekűeket szabályozta, nem tartalmazott a kérvényezésre – mint a petíciós jog hagyományos elemére – vonatkozó rendelkezést, vagyis nem volt a petíciós jogot teljes körűen szabályozó törvénynek tekinthető.
Az – egyebek mellett – ezt a törvényt is hatályon kívül helyező, az európai uniós csatlakozással összefüggő egyes törvénymódosításokról, törvényi rendelkezések hatályon kívül helyezéséről, valamint egyes törvényi rendelkezések megállapításáról szóló 2004. évi XXIX. törvény 141-143. §-a a közérdekű kérelmekkel, panaszokkal és bejelentésekkel kapcsolatos eljárás szabályait gyakorlatilag a korábbival megegyezően állapította meg. Bár ez a törvény a panasz mellett már a közérdekű kérelem előterjesztésére vonatkozó szabályokat is tartalmaz, a megszorító szabályozás miatt (ti. a beadványnak közérdekűnek kell lennie) jelenleg sem rendezi teljes körűen a petíciós jog gyakorlásának eljárásjogi szabályait. Nem szólva arról, hogy a panasz és a kérelem fogalmát összemossa, így abban nem különül el egymástól a kérvényezés és a sérelememelés joga.
Bár a petíciós jog az egyik legkorábban kialakult alapjog, az alapjogi rendszerben elfoglalt helye pontosan nem meghatározott, több alapjoggal is mutat rokon vonásokat. Az 1989. évi XXXI. törvény indokolása – a népszavazás és a népi kezdeményezés, valamint a társadalmi vita mellett – a közvetlen hatalomgyakorlás egyik módjaként utal a kollektíven gyakorolt petíciós jogra. Más megközelítés szerint azonban e jog a közügyekben való részvétel jogával áll szoros kapcsolatban, annak tágabb foglalata, hiszen a közügyekben való részvétel magában rejti azt a jogot is, hogy ne csak a képviselőkön keresztül vegyen részt valaki a közügyek intézésében, hanem az állami közhatalmi szervekhez való közvetlen odafordulás révén is.
A petíciós jog jogosultja „mindenki”, akinek az Alkotmány jogokat biztosít, illetve, aki a közügyek intézésében részt vehet. Azaz bármely természetes személy, tekintet nélkül állampolgárságára vagy éppen tartózkodási helyére. A jog tehát – függetlenül konkrét tartózkodási helyüktől – magyar állampolgárokat, külföldieket és hontalanokat egyaránt megillet. Az Alkotmány nem korlátozza a cselekvőképtelen, és korlátozottan cselekvőképes személyek petíciós jogát, azonban valamennyi állami szervnek különös gonddal, esetről esetre kell a kérdést vizsgálnia. A gyermek által előterjesztett panaszok és kérelmek intézése során az illetékes állami szerveknek természetesen a gyermek mindenekfelett álló érdekére figyelemmel kell eljárniuk. A petíciós jog – főszabályként – megilleti a jogi személyeket és a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezeteket is.
Az alapjog egyénileg és „másokkal együttesen” egyaránt gyakorolható. Mindez történhet más panaszához, kérelméhez történő csatlakozással éppúgy, mint csoportosan, többek által együttesen jegyzett beadvánnyal.
Az 1977. évi I. törvény megalkotása óta kizárólag a közérdekű kérelmekre, panaszokra és bejelentésekre vonatkozó szabályokat is tartalmazó 2004. évi XXIX. törvény szabályozza ezt a területet. A hatályos törvényi szabályozás – nem követve az Alkotmány fogalomrendszerét – panasz, bejelentés és javaslat között tesz különbséget, holott indokolt lehetne a hármas felosztás helyett két kategóriát (panasz és kérelem) felállítani. 
Az Alkotmány adós marad annak pontos meghatározásával, hogy a kérelem valamely egyéni vagy közösségi célkitűzés elérésre (köz- és magánérdek előmozdítására) irányulhat. (E kérelem nem tévesztendő össze az ugyancsak kérelemnek nevezett olyan eljárásjogi jogintézményeket, amelyek az eljárás megindítására, egyes eljárási cselekmények lefolytatására, az eljárás befejezésre irányulnak, vagy éppen az eljárás eredményéhez képest a végrehajtási eljáráshoz kapcsolódnak.)
Meggyőződésem, hogy kérdés megoldása során a petíciós jog alkotmányos szerepéből kell kiindulni, vagyis abból, hogy annak rendeltetése elsősorban a közügyekben való részvétel biztosítása. E a megközelítés helyességét támasztja alá az is, hogy egy a jogállamban az állami (főleg a közigazgatási) szervek működése a jog által szabályozott, és nemcsak a jogi szabályozottság, hanem a közigazgatási működés kiszámíthatósága is alkotmányos alapkövetelmény1. Ebből pedig az is következik, hogy a petíciós jogba foglalt kérelem-benyújtási jog nem terjedhet ki az egyedi hatósági vagy bírósági eljárást megindító, vagy az azok során elszenvedett sérelmet orvosolni kívánó „kérelmekre”, hiszen ezekre részben a jogorvoslathoz, részben a bírói úthoz való jog ad alapot. Ha egy törvény az egyéni jogszerzés feltételéül hatósági eljárás megindítására szolgáló kérelem benyújtását követeli meg, az nem a 64. §, hanem a jogállamiság/jogbiztonság érvényesülése miatt jár azzal, hogy a hatóság a kérelem alapján köteles is eljárni: az egyéni jogszerzéshez szükséges kérelmezési jog nem az Alkotmány 64. §-án alapul. Ezt az értelmezést támasztja alá az 1211/B/1996. AB határozat is2.
Az Alkotmány a panasz fogalmát sem határozza meg. A 2004. évi XXIX. törvény fogalomhasználatával élve a panasz olyan kérelem, amely egyéni jog- vagy érdeksérelem megszüntetésére irányul, és elintézése nem tartozik más – így különösen bírósági, államigazgatási – eljárás hatálya alá3. Nem szükséges tehát, hogy az Alkotmány rendelkezésének megsértése vagy kifejezetten alapjogi sérelem miatt terjesszék elő, vonatkozhat akár „egyszerű” érdeksérelemre is.
Egyes eljárásjogok „panasz” alatt egyfajta jogorvoslati kérelmet szabályoznak, így ezek előterjesztése nem a petíciós jog gyakorlását, hanem a jogorvoslathoz való jog érvényesülését jelentik. Kiemelendő azonban, hogy a petíciós jog nem a jogorvoslati jog mint alapjog törvényekben (eljárási jogokban) intézményesített formája, hanem az Alkotmány alapján közvetlenül hatályosuló, tehát alkotmányos intézmény.

III. Az Alkotmány szerint a panasz vagy kérelem előterjesztése formailag kötött, azt írásban lehet megtenni. Ez jellemzően teljes bizonyítóerejű magánokiratban (ideértve az elektronikus aláírással ellátott elektronikus okiratot is) vagy egyszerű magánokiratban (ideértve az elektronikus levelet vagy telefaxot is4) történhet.
Értelemszerűen a más nevében előterjesztett beadvány esetén szükséges lenne a megfelelő meghatalmazás, azonban nincs olyan szabály, amely az előterjesztő személy azonosítását lenne hivatott előírni. Elnök Úr megkeresése előtt sem az ombudsmani gyakorlatban, sem pedig az alkotmánybírósági gyakorlatban eddig nem vetődött fel érdemben a névtelenül vagy álnéven benyújtott panasz vagy kérelem kérdése. A hatályos szabályozás nem tartalmaz a névtelenül benyújtott panaszokra különös szabályt, ebből pedig akár arra is lehetne következtetni, hogy e körülmény nem érinti a panasz „érvényességét”. Ezzel szemben meggyőződésem, hogy az „írásban” fordulat minőségileg többet kell, jelentsen az „írottan” kategóriánál. Ez esetben pedig az aláírás5, és a valós levelezési cím megléte lehet az elhatárolás ismérve, vagyis a petíciós jog névtelenül6 nem gyakorolható7. Különös gondosságot kíván azonban az egyszerű e-mailen, telefaxon előterjesztett (mindkét eszköz alkalmas az előterjesztő személyének elfedésére), valamint a névtelenül benyújtott beadványok vizsgálata, ugyanis azok – a tapasztalatok szerint – személyes sérelmek orvoslása helyett nemritkán azok „megbosszulására” irányulnak.
A szóban forgó bejelentések kezelése során az állami adóhatóságnak tehát minden esetben először arról kell meggyőződnie, hogy a bejelentés az abban megjelölt, valós („létező”) személytől származik. A polgári demokratikus társadalmaktól meglehetősen idegen, poszt-totalitárius örökségnek tekinthető az évi tízezres nagyságrendben előterjesztett, döntő többségében megalapozatlan bejelentés. E jelenség negatív hatást gyakorol az állami adóhatóságra: nehezen megoldható munkaterhet eredményez, amely kihatással van az APEH tevékenységére, és végső soron az eljárások időtartamára negatív hatást gyakorolhat.
Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy az állami adóhatóság eljárása azzal, hogy az eljárás megindítását megelőzően nem győződik meg arról, hogy a bejelentés a valóban az abban megjelölt személytől származik a jogállamiság elvéből fakadó tisztességtelen eljárással összefüggő visszásság veszélyét okozza.
Megjegyzem, hogy másképp nem biztosítható, hogy a nyilvánvalóan rosszhiszeműen eljáró, és ezzel bűncselekményt vagy szabálysértést elkövetető; más zaklatását célzó, neki kárt vagy egyéb jogsérelmet okozó bejelentő adatai az eljárás kezdeményezésére, illetőleg lefolytatására jogosult szerv vagy személy részére átadhatóak legyenek. Úgy vélem, könnyen belátható, hogy egy megalapozatlan bejelentés nyomán elrendelt, adóellenőrzés ténye – az azzal járó, megtérítetlen többletköltségek, a személyes megjelenéssel járó kiesett munkabér stb. – kárt, az indokolatlan vizsgálat ténye pedig egyéb jogsérelmet okoz.
Mindezzel kapcsolatban pedig ki kell emelni, hogy a magyar alkotmánybírósági gyakorlatban – ld. 8/1990. (IV. 23.) AB határozat – az emberi méltósághoz való jog, az ún. általános személyiségi jog egyik megnyilvánulása. Az emberi méltósághoz való jog az általános személyiségvédelmi funkciójából eredően további külön nevesített jogokat – részjogosítványokat – is magában foglal, így például az önazonossághoz, az önrendelkezéshez való jogot, az általános cselekvési szabadságot, a magánszféra védelméhez való jogot. Az Alkotmánybíróság a külön nevesített jogokkal kapcsolatban hangsúlyozta, hogy az emberi méltósághoz való jog csak az emberi státus meghatározójaként, az élethez való joggal fennálló egységben korlátozhatatlan. Az anyajog mivoltából levezetett egyes részjogai azonban, bármely alapjoghoz hasonlóan, az Alkotmány 8. § (2) bekezdése szerint korlátozhatóak.
Az általános személyiségi jog jellegéből, anyajog mivoltából eredően az emberi méltósághoz való jog olyan szubszidiárius alapjog, amelyre mind az Alkotmánybíróság, mind más bíróságok minden esetben hivatkozhatnak az egyén autonómiájának védelmében, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható. 
Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy amennyiben az állami adóhatóság a másnak kárt vagy egyéb jogsérelmet okozó bejelentő adatait az eljárás kezdeményezésére, illetőleg lefolytatására jogosult szerv vagy személy részére nem adja át, a jogállamiság elvével, valamint az emberi méltósághoz való jogból levezethető önrendelkezési joggal összefüggő visszásságot okoz.

IV. A petíciós jog azonban nem pusztán azt jelenti, hogy bárki panaszt terjeszthet elő az illetékes állami szervhez, hanem azt is, hogy panaszát a hatáskörrel rendelkező illetékes szervek érdemben bírálják el. Amint azt az AB a 72/1995. (XII. 15.) AB határozatában is kifejtette, „[a]z Alkotmány 2. § (1) bekezdésében meghatározott jogállam fogalmának egyik feltétlen ismérve a jogbiztonság. A jogbiztonságnak viszont elengedhetetlen követelménye, hogy a jogalkalmazói magatartás – adott esetben: az államigazgatás […] feladat- és hatáskörébe tartozó ügy törvényi szabályozás szerinti elintézésének időtartama – előre kiszámítható legyen. […] A közigazgatásnak ugyanis alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét gyakorolja, azaz illetékességi területén a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon” (ABH 1995, 351, 357.). Vagyis az érdemi elintézés azt is jelenti, hogy az illetékes szervek a panaszt, kérelmet kimerítik, vagyis a hatáskörükbe tartozó minden kérdést, sérelmet elbírálnak. A panaszjog ezzel ellentétes értelmezése alkalmas arra, hogy sértse a petíciós jog lényeges tartalmát.
Ki kell emelni azonban, hogy a petíciós jog gyakorlása nem szükségképpen vezet a közigazgatási hatósági eljárás megindításához. A panasz, kérelem vagy bejelentés csak akkor minősül a Ket. szerinti (eljárás megindítására alkalmas) kérelemnek, ha az ügyféltől származik. Az ügyben nem érintettől eredő panasz, kérelem, bejelentés alapján csak akkor kerülhet – kellő körültekintés után – sor az eljárás megindítására, ha az adott ügykategóriában helye van az eljárás hivatalbóli megindításának. Az eljárás megindításáról – a Ket. 29. § (2) bekezdésében foglaltakat is figyelembe véve – a hatáskörrel rendelkező szerv dönt, és a panasz, kérelem vagy bejelentés előterjesztőjének nincsenek ügyféli jogai. (Ez azonban nem jelenti azt, hogy beadványa elintézéséről vagy éppen az az alapján lefolytatott közigazgatási hatósági eljárás végeredményéről ne kellene az előterjesztőt tájékoztatni.)
Másrészt pedig – és ezt támasztja alá, hogy a bejelentések döntő többségükben megalapozatlanok, vagy nem kellően megalapozottak – legtöbbször távolról sem a „közérdek és közjó feletti megalapozott aggodalom” gyümölcsei, hanem valamiféle magánbosszú megnyilvánulásai, amihez jogállamban állami szerv – még a költségvetés rossz helyzetén való javítás egyébként üdvözlendő és dicséretes szándékától vezérelve sem! – nem nyújthat segítséget. Összeegyeztethetetlen lenne a jogállamiság elvével és az abból fakadó tisztességes eljáráshoz való joggal, ha a megalapozatlan bejelentések nyomán tízezerszám elrendelt vizsgálatok miatt– az eljáró köztisztviselő tisztességét és hivatástudatát egy pillanatra sem megkérdőjelezve – a közigazgatási szervek törvényi rendeltetésükkel szemben a magánérdek érvényesítésének egyfajta bevett eszközévé silányodnának.

V. Rá kell mutatni, hogy a bejelentő – akinek bejelentése alapján a hatóság az eljárást hivatalból megindította – mivel az ügyre vonatkozó tényről tudomással bír, a Ket. 53-54. §-ai szerint tanúként is meghallgatható. Ez a – tudomásom szerint az állami adóhatóság által nem alkalmazott – megoldás esetenként számtalan, az eljárás gazdaságosságát és hatékonyságát is magában hordozó előnnyel járhat. Így – amellett, hogy a bejelentőhöz hasonlóan a tanú is kérheti természetes személyazonosító adatainak zárt kezelését, vagyis nem kerül rosszabb helyzetbe – nyilvánvalóan a tényállás alaposabb, és gyorsabb tisztázását segítheti, a meghallgatás során meg kell állapítani a tanú személyazonosságát, ezzel pedig kizárható a más nevében előterjesztett bejelentés alapján folytatott eljárás, és az abból fakadó visszásságok esélye is minimalizálható. Ugyancsak alkalmas a megalapozatlan eljárások lefolytatásának megelőzésére, ugyanis a tanúnak nyilatkoznia kell arról, hogy az adózóval milyen viszonyban van, nem elfogult-e. (A tanú esetleges elfogultságát megalapozó tényt a nyilatkozat alapján a jegyzőkönyvben rögzíteni kell.) Mindezek mellett a tanút figyelmeztetni kell jogaira, kötelességeire és a hamis tanúzás jogkövetkezményeire. (Egyúttal az is megállapítható, hogy van-e tanú meghallgatásának akadálya, vagy ő a vallomástételt megtagadhatja-e.) 

VI. A megalapozatlan beadványok magas száma miatt rá kell mutatni a következőkre is:
E beadványok jellemzően valamely költségvetési befizetési kötelezettség elmulasztásáról, vagy az adójogszabályok egyes eljárási, illetve anyagi jogi szabályinak megsértéséről szólnak, ezért számos esetben alapját képezik eredményes adóhatósági eljárásnak és olyan tényeket rögzítenek, amelyek orvoslása az adóbevételek növelését eredményezi. Azon beadványok azonban, amelyek megalapozatlanok, érdemüket tekintve egyúttal mást bűncselekmény elkövetésével (adócsalás, csalás, közokirat hamisítás, magánokirat hamisítás, az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek megsértése, jogosulatlan gazdasági előny megszerzése stb.) hamisan vádolnak. Ezekben az esetekben pedig – legalábbis ezt feltételezi a közigazgatás jogállami működése – az állami adóhatóságnak tudomására jutott bűncselekmény megalapozott gyanúja esetén helye lenne a büntetőeljárás kezdeményezésének.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásságok orvoslása, jövőbeni megelőzése, valamint az országosan egységes jogalkalmazás érdekében az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján felkérem az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal elnökét, 
1. biztosítsa, hogy a jövőben kizárólag azon közérdekű bejelentések alapján kerüljön hatósági eljárás elrendelésre, amely valóban az abban előterjesztőként megjelölt személytől származik;
2. hogy az állami adóhatóság a névtelen beadványok alapján csak kivételesen, a rendelkezésre álló információk alapos mérlegelése után, indokolt esetben indítson eljárást;
3. hogy az állami adóhatóság minden esetben adja át a nyilvánvalóan rosszhiszeműen eljáró, és ezzel bűncselekményt vagy szabálysértést elkövetető, másnak kárt vagy egyéb jogsérelmet okozó bejelentő adatait az eljárás kezdeményezésére, illetőleg lefolytatására jogosult szerv vagy személy részére;
4. hogy az állami adóhatóság a bejelentőt 
a./ minden esetben tájékoztassa arról, hogy természetes személyazonosító adatainak zárt kezelését kérheti.
b./ szükség esetén hallgassa meg tanúként, és ennek során
i./ állapítsa meg személyazonosságát,
ii./ tárja fel, hogy az adózóval milyen viszonyban van, nem elfogult-e, és az estleges elfogultságát megalapozó tényt nyilatkozata alapján a jegyzőkönyvben rögzítse.
iii./ figyelmeztesse jogaira, kötelességeire és a hamis tanúzás, illetve a hamis vád jogkövetkezményeire.

Budapest, 2009. április 30.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 46/2003. (X. 16.) AB hat., ABH 2003, 488, 499. Hasonlóan: 72/1995. (XII. 15.) AB hat., ABH 1995, 351, 357.
2 A hat. alapjául szolgáló beadványban azt kifogásolták, hogy a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. tv. értelmében a versenyhivatal előtti eljárás során a bejelentőt nem illetik meg az ügyfél jogai, még akkor sem, ha az általa észlelt törvénytelen magatartás jogát vagy jogos érdekét érinti. Az AB szerint a petíciós jogból nem vezethetők le sem az egyes állami szervek előtt folyó eljárásokban részt vevők konkrét jogosultságai és kötelezettségei, sem az, hogy ezeket az eljárásokat minden kérelemre automatikusan meg kellene indítani. Ezen túlmenően azt is kimondta az AB, hogy „[n]em következik a petíciós jog alkotmányos alapelvéből az sem, hogy a különböző állami szervek előtt folyó eljárásokban csak ügyféli minőséget kellene biztosítania a jogalkotónak, illetőleg az eljárások megindítására ugyanolyan szabályokat kellene alkalmazni. A jogalkotó az egyes szabályozási terület jellegére tekintettel állapította meg pl. az államigazgatási, polgári, büntető vagy versenyhivatali eljárás kezdeményezésének a feltételeit, vagy ezen eljárások alanyainak jogait és kötelezettségeit” (ABH 2002, 768, 772.).
3 2004. évi XXIX. tv. 141. § (2) bek.; ezzel csaknem megegyezően 1977. évi I. tv. 17. § (1) bek.
4 Bár gyakorlati jelentősége elenyésző, ad absurdum akár távirat útján is előterjeszthető.
5 A technikai fejlődésre is figyelemmel természetesen nem lehet szükséges a saját kezű aláírás, elegendő lehet, ha a panaszos elektronikus úton előterjesztett beadványa végére odaírja a nevét.
6 Ettől meg kell különböztetni a neve elhallgatását kérő előterjesztő személyt.
7 Megjegyezzük azonban, hogy ennek részben ellentmond az Obtv. 19. § (2) bek., amely úgy rendelkezik, hogy „[a]z országgyűlési biztos a nyilvánvalóan alaptalan, továbbá az ismételten előterjesztett és érdemben új tényt, adatot nem tartalmazó beadványt elutasítja, a nem jogosult által, valamint a névtelenül benyújtottat pedig elutasíthatja. Az elutasítást minden esetben indokolni kell.” Úgy véljük, hogy ilyen esetben – amennyiben az egyéb feltételek adottak – helyesebb volna a névtelen panasz elutasítása helyett hivatalból lefolytatni a vizsgálatot.