Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 5266/2008. számú ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
dr. Halász Zsolt
dr. Lápossy Attila
dr. Tóth László
Az eljárás megindulása
Amint arra már az OBH 2058/2008., OBH 2452/2008. és OBH 3262/2008. számú ügyekben kiadott jelentéseimben is hivatkoztam, 2008. évben kiemelt figyelmet fordítok – önálló alapjogi projekt keretében – a békés gyülekezéshez való jog érvényesülésének, valamint az e jog gyakorlásához kapcsolódó kérdéseknek. E projekt keretében egyebek mellett vizsgálom azt is, hogy a jogalkalmazó szervek, jelen esetben a Rendőrség, milyen módon kezeli a bejelentéseket, valamint, hogy a rendezvényeken alkalmazott intézkedései, a gyülekezési jog biztosításával összefüggő rendőrségi gyakorlat, a törvényi szabályozás garanciális elemeivel együttesen, illetve Rendőrség a rendezvény feloszlatását követő előállítási gyakorlata mennyiben felel meg az Alkotmány támasztotta követelményeknek, biztosított-e az alapvető jogok érvényesülése.
A gyülekezési jogi projekt részeként, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1)–(2) bekezdése alapján elrendelt vizsgálatom során, munkatársaim helyszíni vizsgálatokat folytattak 2008. szeptember 20-án különböző helyszíneken (Clark Ádám téren, Roosevelt téren, a pesti alsó rakparton, az Akadémia utcában, a Kossuth téren, a Hősök terén, a Liszt Ferenc téren, az Andrássy úton, valamint a Szabadság téren) szervezett demonstrációkkal összefüggésben.
Vizsgálatom kiemelten arra irányult, hogy a Rendőrség megfelelően biztosította-e a különféle, térben és időben egymáshoz közel szervezett rendezvények résztvevőinek gyülekezési jogát, vagyis teljesítette-e az állami alapjogvédelmi kötelezettségéből fakadó feladatait.
Munkatársaim helyszíni tapasztalatai mellett – az Obtv. 18. § (2) bekezdése alapján – rövid úton tájékoztatást kértem Budapest Rendőrfőkapitányától is. 

A megállapított tényállás
2008. szeptember 20.-ára a Bibó István Közéleti Társaság, a Hatvannégy Vármegye Ifjúsági Mozgalom (HVIM), valamint az Országos Cigány Önkormányzat (ÖCO) jelentett be a gyülekezési jogról szóló 1989. évi III. törvény hatálya alá tartozó rendezvényt.
A Bibó István Közéleti Társaság nevében bejelentett, Magyar Demokratikus Charta elnevezésű rendezvény a I. Clark Ádám tér – Széchenyi István Lánchíd – Roosevelt tér –Akadémia utca – Kossuth Lajos tér útvonalon zajlott.
Ezzel párhuzamosan folyt az Országos Cigány Önkormányzat nevében az Olimpiai parkba bejelentett rendezvény, amely 14.02 órakor kezdődött, és 14.53 órakor a rendezvény résztvevőinek vonulásával folytatódott. A menet 15.21 órakor érkezett a Roosevelt térre.
A Roosevelt teret 13.00 órakor lezárta a rendőrség, a rendezvény ténylegesen 14.17 órakor vette kezdetét. A Clark Ádám téren gyakorlatilag ezzel egyidejűleg a közlekedési zárás megtörtént. Az M2 metróvonal Kossuth téri megállóját 14.58 órakor, a Kossuth teret pedig 15.05 órakor zárták le. A Clark Ádám térről a menet a miniszterelnök vezetésével 15.10 órakor indult el, és 15.21 órakor érkezett a Roosevelt térre, majd az OCÖ rendezvényének résztvevőivel közösen folytatták a vonulást. (A Roosevelt tér forgalma 15.43 órakor, az alsó rakpart forgalma pedig 16.10 órakor indult meg.)
A Magyar Demokratikus Charta és az ÖCO immár közös menete 16.00 órakor érkezett meg a Kossuth térre, ahol a rendezvény statikus része 16.05 órakor kezdődött, és a miniszterelnök beszédének befejeztével 17.43 órakor véget ért. A résztvevők jelentős része ezután indult el a rendezvény helyszínéről. 
Munkatársaim tapasztalata szerint – annak ellenére, hogy a színpadi kivetítőkön megjelenítették ugyan az elvonulás irányát – a résztvevők közül sokan tanácstalanul keresték a megfelelő útirányt. A rendezvény szervezői az elvonulás ajánlott irányáról szóban nem adtak tájékoztatást, így számottevő létszámban indultak el a résztvevők a Nádor utca irányába, majd onnan az Arany János utcán át a Bajcsy-Zsilinszky út felé. (A Nádor utca közvetlenül határos a Szabadság térrel, az Arany János utca pedig a Szabadság térhez legközelebbi párhuzamos utca, a Bajcsy-Zsilinszky utat pedig felvonulásához igénybe vette a HVIM.)
A HVIM nevében bejelentett rendezvény a Hősök terén 15.23 órakor kezdődött, és statikus rendezvény-elemeket (beszédek és koncertek) követően a résztvevők 16.57 órakor a bejelentésnek megfelelően az Andrássy úton megkezdték az Oktogon – Bajcsy-Zsilinszky út – Bank utca – útvonalon vonulásukat a Szabadság térre. (A Dózsa György út forgalmát – a menet elvonulását követően – 17.04 órakor megindították.)
A Nagymező utca-Andrássy út találkozásánál a felvonulók egy része megtámadta a Nagymező utcában zajló kulturális rendezvény résztvevőit, illetve a helyszínt biztosító rendőröket, azonban a menet maga ennek ellenére folytathatta az útját a Szabadság tér felé.
A menet 17.50. körül érkezett a Bajcsy-Zsilinszky útra, ahol munkatársam több, a Magyar Demokratikus Charta, illetve az ÖCO rendezvényről távozó személyt is láttak. Munkatársaim ezt követően a le nem zárt Arany János utcán keresztül a Nádor utca Szabadság térrel érintkező részére vonultak. Itt a felállított kordonok ellenére azt tapasztalták, hogy a zárást végrehajtó rendőri csapaterő a Szabadság térről távozókat, valamint a Nádor utcából a Bajcsy-Zsilinszky út felé tartókat egyaránt átengedte, lehetővé téve a különböző rendezvények ellentétes érzelmű résztvevőinek keveredését. A BRFK Rendezvénybiztosítási Osztályának helyszínre érkező munkatársainak határozott fellépését követően a kordonok megnyitására, így a további keveredésre ezután már nem került sor.
A menet eleje 18.07 órakor megérkezett a Szabadság térre. A téren lévő rendőröket 18.18 órakor cipőkkel, üvegekkel és pirotechnikai eszközökkel kezdték dobálni, valamint néhány tucatnyian a kordont megbontották. A sorfalban lévő rendőröket néhány perccel később, 18.22 órakor pedig már elkezdték kővel is dobálni.
A Készenléti Rendőrség 18.25 órakor a Szabadság téren összegyűlt tömeget távozásra szólította fel, majd megkezdte a tömegoszlatást. Munkatársaim tapasztalata szerint a Szabadság téren, a rendőröket ért támadás előtt, illetve alatt, a kordonokkal elzárt, a rendőri felvonulást szolgáló területeken civilek (fiatal párok, kutyát sétáltató emberek, vagy csak nézelődők) jelentek meg. Emellett az intézkedő rendőrök között néhány, fekete kámzsát viselő rendőrt is észrevettek.
A Szabadság tér Szovjet emlékmű körüli része 18.30 órára gyakorlatilag kiürült. A rendezvény résztvevőinek egy része azonban a Hazatérés Templomában keresett menedéket, és a templomlépcső a tértől kerítéssel elválasztott részén állt meg. Őket a rendőrség – a Gytv. szabályainak megsértésére hivatkozva – a terület elhagyására szólította fel. 
Budapest Rendőr Főkapitányától kapott tájékoztatás szerint 18.55 órakor a BRFK Központi Ügyelete intézkedett az Andrássy úton lévő tűzcsapok elzárására, mivel ismeretlenek 4 db tűzcsapot speciális szerszámmal (kapocspárkulcs) kinyitottak. A csapokban kár nem keletkezett, a vízművek dolgozói azokat elzárták. A rendőri egységek mobilcsoportokban ellenőrizték a főváros területét, ennek keretében folyamatosan igazoltatták a gyanúsnak tűnő csoportosulásokat. 
A rendbontások helyszínéről összesen 14 főt állítottak elő. Az előállítások foganatosítására előzetesen a BRFK Gyorskocsi utcai fogdáját jelölték ki. Munkatársaim – az ombudsmani gyakorlatnak megfelelően – megvizsgálták az előállítások körülményeit. A vizsgálat során beszéltek fogda parancsnokával, valamint meghallgatták az előállítottak jelentős részét. Találkoztak egy – feltehetően erősen ittas állapota miatt – öntudatlan személlyel is, akit átkísérésig egy lépcsőfordulóban, két raklapra fektetve helyeztek el, arra hivatkozva, hogy az orvosi szobát már beszennyezte, és állapota miatt másokkal közösen elhelyezni sem lehet.

Érintett alapvető jogok
–	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
–	az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége (Alkotmány 8. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása az állam elsőrendű kötelessége”.)
–	az élethez és az emberi méltósághoz való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.) 
–	a megalázó bánásmód tilalma (Alkotmány 54. § (2) bekezdés „Senkit nem lehet kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánásnak vagy büntetésnek alávetni, és különösen tilos emberen a hozzájárulása nélkül orvosi vagy tudományos kísérletet végezni.”)
–	a lelkiismereti és vallásszabadság (Alkotmány 60. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára.” (2) bekezdés „Ez a jog magában foglalja a vallás vagy más lelkiismereti meggyőződés szabad megválasztását vagy elfogadását, és azt a szabadságot, hogy vallását és meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon akár egyénileg, akár másokkal együttesen nyilvánosan vagy magánkörben kinyilváníthassa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolhassa vagy taníthassa.”)
–	a békés gyülekezéshez való jog (Alkotmány 62. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri a békés gyülekezés jogát és biztosítja annak szabad gyakorlását.”)

Megállapításaim
I. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A vizsgálattal érintett Budapesti Rendőr-főkapitányság az Obtv. 29. § (1) d) pontja szerinti rendvédelmi szerv, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. 
Hasonlóan az OBH 2452/2008. és OBH 3262/2008. sz. jelentéseimhez, arra is fel kívánom hívni ismételten a figyelmet, hogy az Rtv. preambuluma célként fogalmazza meg „a Magyar Köztársaság Alkotmányának és nemzetközi jogi kötelezettségeinek, valamint a jogállamiság követelményeinek megfelelően működő Rendőrség kialakítás[át]”. Az Rtv. 2. § (1) bekezdése második mondata szerint „A Rendőrség tiszteletben tartja és védelmezi az emberi méltóságot, óvja az ember jogait.”

II. 1. Már az OBH 3262/2008. számú, a 2008. július 5-én különböző helyszíneken szervezett demonstrációkkal kapcsolatos vizsgálatomról készült jelentésemben is rámutattam a következőkre: Az Alkotmány 8. § (1) bekezdése szerint „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.” E rendelkezés az alapjogok érvényesülésére egy negatív és egy pozitív állami magatartást is előír. Egyfelől az alapjogok „tiszteletben tartása” az államtól tartózkodást követel; ugyanakkor az alapjogok „védelme” aktív állami magatartást is feltétez. Így az Alkotmány – valamennyi alapjogra irányadóan – kimondja, hogy az alapjogoknak van egy alanyi (az adott alapjoggal való élés lehetősége, amelyet az állam köteles tiszteletben tartani) és van egy objektív intézményvédelmi oldala, amely a jogok védelmével, illetve érvényesülésével összefüggő állami kötelezettségekben érhető tetten. 
Az Alkotmánynak rendelkezéseinek nagyobb részében az állam adott alapjog védelmére és érvényesülésére vonatkozó konkrét kötelezettsége – a normaszövegben – nem jelenik meg. Gyakorlatilag ezt pótolja az Alkotmány 8. § (1) bekezdésének az alapjogok védelmét az állam általános kötelezettségévé tevő fordulata. 
„Az állam kötelessége az alapvető jogok »tiszteletben tartására és védelmére« a szubjektív alapjogokkal kapcsolatban nem merül ki abban, hogy tartózkodnia kell megsértésüktől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről. Az emberek természetszerűen egyéni szabadságuk és személyes igényeik szempontjából gyakorolják alapjogaikat. Az államnak viszont arra van szüksége garanciális feladata ellátásához, hogy az egyes alanyi alapjogok biztosítása mellett az azokkal kapcsolatos értékeket és élethelyzeteket önmagukban is, azaz ne csupán az egyes egyedi igényekhez kapcsolódóan védje, s a többi alapjoggal összefüggésben kezelje. Az állam számára az alapjogok védelme csupán része az egész alkotmányos rend fenntartásának és működtetésének. Ezért az állam úgy alakítja ki az egyes alapjogok megvalósításához szükséges jogszabályi és szervezeti feltételeket, hogy mind a többi alapjoggal kapcsolatos, mind pedig egyéb alkotmányos feladataira is tekintettel legyen; az egyes jogoknak az egész rend szempontjából legkedvezőbb érvényesülését teszi lehetővé, s mindezzel az alapjogok összhangját is előmozdítja. Az alapjog jogosultja, illetve az állam különböző szempontjai és feladatai miatt az alapjog alanyi jogi, illetve objektív oldala nem feltétlenül fedi egymást. Az állam – általános és objektív szempontjaiból következően – a szubjektív alapjog által védett körön túlmenően is meghatározhatja ugyanazon alapjog objektív, intézményes védelmi körét.
Ez a helyzet például akkor, ha egy szabadságjog egyéni gyakorlása nem látszik veszélyeztetettnek, az esetek összességében azonban az alapjog által garantált szabadság vagy életviszony intézménye kerül veszélybe.”1 
Az Alkotmány 8. § (1) bekezdéséből eredő intézményvédelmi kötelezettség egy összetett követelményrendszert támaszt az állammal szemben az alapjogok érvényesülésére. Magában foglalja ez a szabályozási kötelezettséget (a szervezeti és eljárási biztosítékok megteremtését), adott esetben az anyagi támogatási kötelezettséget, a meglévő vagy az alapjog-érvényesülés szempontjából az Alkotmány által megkívánt intézményes formák védelmét (s egyben tartózkodást a működés tartalmi befolyásolásától), része e követelménynek azon fórumok védelme, ahol az alapjogsérelem orvosolható, de az államnak általában is kötelezettsége az alapjogi rendszer egészének (mint értékrendszernek) a védelme. Ki kell emelni azt, hogy az objektív alapjogvédelmi kötelezettség eleve feltételezi a szubjektív jog meglétét, tipikusan nem keletkeztet az egyén oldalán alanyi jogokat, így az egyén részéről közvetlenül nem is kényszeríthető ki.
Az állam alapjogvédelmi kötelezettsége szélesebb, mint az „érvényesülés lehetővé tétele”, az adott alapjogot általában, absztrakt módon, mint értéket is védelem alá kell helyeznie. Elviekben minden alapjognak – mint alkotmányos „értékhordozónak” – létezik intézményes oldala, de a leginkább kiemelt, védett értékek közé tartozik az emberi élet és méltóság, a vélemények pluralizmusa, vagy éppen a lelkiismeret szabadsága. Az pedig az adott alapjog jellegéből, természetéből következik az, hogy a gyakorlásának biztosításához milyen jellegű és mértékű állami kötelezettségek teljesítése szükségeltetik.

2. Az Alkotmánybíróság 55/2001. (XI. 29.) AB határozatban kimondta, hogy az államot pozitív kötelezettségek is terhelik a békés gyülekezési jog – mint a kiemelt kommunikációs szabadságjog – érvényesülésének biztosítása érdekében. A gyülekezéshez való alkotmányos alapjog érvényesülése nemcsak az állam illetéktelen beavatkozásával, hanem mások, például adott tüntetést ellenérzéssel szemlélők, ellentüntetők, és más rendzavarók ellenében is védelemre szorul. Az AB arra is felhívta a figyelmet, hogy a hatóságnak – szükség esetén – akár erő alkalmazásával is biztosítania kell a jogszerűen tartott gyűlések lebonyolítását, illetőleg meg kell akadályoznia, hogy azt mások megzavarják.
A strasbourgi Emberi Jogok Európai Bíróságának – a magyar alkotmánybírósági gyakorlat által is hivatkozott – álláspontja szerint a békés célú gyülekezéshez való jog korlátozásának nem lehet oka önmagában az erőszakos ellendemonstráció lehetősége, vagy azon eshetőség, hogy olyan szélsőségesek csatlakoznak a demonstrációhoz, akiknek céljai nem békések, vagy, hogy a csoport szélsőséges tagjai erőszakos szándékkal léphetnek fel. A békés gyülekezés jogát még akkor is védelem illeti, azaz gyakorlását tehát még abban az esetben is biztosítani kell, ha valóban fennáll annak a veszélye, hogy a felvonulás a szervezőkön kívül álló okok miatt zavargásba torkollik. 2

3. Mindezek alapján megvizsgáltam, hogy az állam – a Rendőrség útján – eleget tett-e az alapjogok védelmére vonatkozó alkotmányos kötelezettségének.
Ennek során azt tekintettem át, hogy megfelelően biztosította-e a Rendőrség a rendezvények zavartalan lebonyolítását a gyülekezéstől kezdve, a rendezvények tartama alatt, majd az azok befejezését követően a résztvevők békés elvonulásáig.
A térben és időben egymáshoz közel rendezett demonstrációk esetében az objektív alapjogvédelmi kötelezettségének akkor tesz eleget az állam, ha valamennyi rendezvény zavarásmentes lebonyolításának feltételeit biztosítja.3 Ennek során meg kell próbálni a demonstrálókat és az ellenvéleményt megfogalmazókat egymástól fizikailag is elkülöníteni. Törekedni kell pl. arra is, hogy az egyes ellentétes nézeteket valló csoportok egymástól lehetőleg „dobástávolságon” kívül kerüljenek. Amint pedig arra korábbi jelentésemben is felhívtam már a figyelmet, a gyülekezési jog esetében az állami intézményvédelmi kötelezettség a rendezvényről szervezetten távozók védelmére is kiterjed.
A 2008. szeptember 20-án megtartott, részben térben és időben egymáshoz közel eső, bejelentett rendezvények biztosítása során e követelményeknek nem tett eleget maradéktalanul a Rendőrség akkor, amikor az egyes zárásoknál, illetve az érintett területtel közvetlenül határos közterületeken nem akadályozta meg a különböző demonstrációk résztvevőinek közvetlen érintkezését. Ennek megállapítása annak ellenére sem nélkülözhető, hogy a biztosítási tervek szerint az egyes rendezvényeket kordonzárással és élőerővel megfelelően elkülönítették volna. A tervezett elkülönítés ugyanis a zárások „eresztése” miatt nem valósult meg. Ki kell emelni azt, hogy a felvonulásokat a Rendőrség csapaterő alkalmazásával hasonlóan – de a kockázatoknak megfelelően eltérő mértékben – biztosította, és a bejelentett rendezvényekről tudomásom szerint más bejelentett rendezvény résztvevőit végül nem érte fizikai támadás.
Utalni szeretnék arra is, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának gyakorlata szerint, ha az ellentüntetők szándéka a másik demonstráló csoport tüntetésének megzavarására irányul, a hatóságoknak kötelessége azok védelme, akik valóban békésen élnek gyülekezési jogukkal. Ugyanakkor az Egyezmény csak a hatóságok által, diszkrecionális jogkörükben megfelelőnek ítélt, a békés célú gyülekezéshez való jog biztosításához szükséges intézkedések megtételére való kötelezettséget írja elő, és nem az ezen intézkedésekkel elérendő eredményt határozza meg.4 Ebből pedig az következik, hogy függetlenül attól, hogy a jelen esetben történtek-e fizikai atrocitások, vagy sem, a zárásoknál tapasztalt „átjárási” lehetőség megtartásával a Rendőrség nem tett eleget intézményvédelmi kötelezettségének.
A rendőrség útján megvalósuló, az élet és testi épség védelmére irányuló állami objektív alapjogvédelmi kötelezettség teljesítése ugyancsak kérdéses azokban az esetekben, amikor az egyes, éppen a tömegkezelési feladat ellátása érdekében lezárt területre illetéktelenek (kutyáját sétáltató férfi, fiatal pár stb.) is bemehetett, sőt, az intézkedés megkezdésekor továbbra is ott tartózkodhatott.

III. Munkatársaim helyszíni tapasztalatai szerint a Szabadság téri emlékművet körülvevő kordonnál mindössze néhány (összesen 6-8, részben testpáncéllal felszerelt) rendőr állt a HVIM rendezvényének érkezésekor. Az ott álló rendőröket a támadást követően kimenekítették a helyszínről, és a helyszín védelmét jelentős élőerővel erősítették meg. Mivel a támadás a kordon megerősítését követően nemhogy nem csitult, hanem intenzitásában erősödött, a térre behajtott a Készenléti Rendőrség felszólító gépjárműve, és megkezdte a feloszlatást megelőző felszólítást, egyúttal megjelölte az intézkedés alapjául szolgáló cselekmények mellett az elvonulás irányát is. Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy a rendezvény feloszlatásának elrendelésével kapcsolatosan alapvető joggal összefüggő visszásság nem történt. Megjegyzem, hogy eközben a rendezvény színpadán is volt hangosítás, és a rendbontással járó zajjal ez együttesen ténylegesen okozhatta, hogy a tér teljes területén nem volt megfelelően hallható a felszólítás. Nem igazolhatóak semmilyen módon tehát azok a híresztelések, hogy a jelentős rendőri készültség provokálta a tüntetőket, és az sem, hogy a rendezvény résztvevői, kizárólag a feloszlatás megkezdését, és az ingerlőgáz bevetését követően kezdték volna a „védtelen tüntetők” pusztán cipődobálással megvédeni magukat.
Rá kell azonban mutatni, hogy a rendbiztosok már a felszólítást megelőzően megkísérelték felvenni a kapcsolatot a rendezvény szervezőjével, ez azonban csak a tér kiürítését követően járt sikerrel. Tanulságként levonható továbbá az is, hogy a rendezvény bejelentője és a többi szervező közötti információáramlás sem volt tökéletes, ugyanis a bejelentés nem tartalmazta a cipők szovjet emlékműnél (dobással vagy más módon) történő elhelyezését, a rendezvény szervezésében résztvevők egy része pedig úgy tudta, hogy a rendezvény bejelentett napirendje erre is kiterjed. 
Figyelemmel arra, hogy a Hazatérés Temploma előtt történő rendőri intézkedések alapján felmerült több alapvető joggal összefüggő visszásság gyanúja, azonban az ott történtek vizsgálata jelen vizsgálatom időszerű befejezését jelentősen hátráltatná, az ott történteket hivatalból, külön eljárásban tovább vizsgálom. 

IV. A rendőrök azonosíthatóságával kapcsolatban az OBH 2058/2008. sz. jelentésemben írtakhoz hasonlóan utalnom kell arra, hogy az Alkotmánybíróság 54/2000. (XII. 18.) AB határozatában (ABH 2000. 516, 521.) rámutatott, hogy intézkedésük alkalmával a hatóság tagjai nyilvánosan, az állam képviselőiként lépnek fel. „A hatóság tagjainak intézkedési jogosultságát egyenruhájuk vagy igazolványuk igazolja. Az egyenruhát viselő hivatásos és szerződéses állomány tagjai azonban tevékenységüket nem arctalan tömegként, hanem közhatalom gyakorlására felruházott tisztviselőként végzik, akiknek egyedi azonosíthatósága alapozza meg esetleges személyes felelősségre vonásuk lehetőségét. Az intézkedés alá vont állampolgárnak jogos érdeke az, hogy a hatósági fellépés teljes időtartama alatt tisztában legyen a vele szemben intézkedő személyazonosságával, egyediségével. Az állampolgár panaszhoz, jogorvoslathoz való joga ugyanis csak így garantálható.” 
Az OBH 2058/2008. sz. jelentésemben is utaltam arra, hogy a hímzett, tépőzáras azonosító is csak optimális körülmények között olvasható, színe (sötétkék alapon szürke) és mérete (1 cm-nél kisebb betűk) miatt pl. rossz látási viszonyok idején már nehezen olvashatónak tűnt. Az intézkedő rendőrök tényleges azonosíthatósága szempontjából – amennyiben továbbra is ilyen, nehezen olvasható, a testpáncélon nem rögzített helyen elhelyezett hímzett azonosítószámot alkalmaznak – garanciális jelentősége van annak, hogy az érintettek felismerjék az intézkedést foganatosító személyt. Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy az adott körülmények között a panasz előterjesztéséhez való joggal összefüggő visszásságot okozott, hogy egyes rendőrök az intézkedés során fekete kámzsát viseltek a sisak alatt.
Ki kell emelni, hogy jelen esetben sem önmagában a kámzsa, hanem a rendőrök azonosíthatósága állt vizsgálódásom középpontjában. E kérdés tárgyalásakor rá kell mutatni arra is, hogy az utóbbi időben több – jellemzően a kiemelő csoportokba beosztott – rendőr szenvedett az arcán kisebb-nagyobb súlyú égési sérüléseket a feléjük dobott Molotov-koktélok és egyéb pirotechnikai eszközök miatt. Így előfordulhat olyan helyzet, amikor a tömegkezelésben résztvevő rendőrök életének és testi épségének biztosítása érdekében kivételesen indokolt lehet ún. lángálló kámzsa viselése, azonban ilyenkor – nem mellékesen a 2006. októberi jogsértések felderítését akadályozó, azonosító nélküli kámzsa-viselés tapasztalatai miatt – különös körültekintéssel, és az intézkedő rendőrök könnyű, bárki általi azonosíthatósága megteremtésével kell eljárni. Így például a jelenleginél lényegesen nagyobb, kontrasztosabb színkombinációjú, éjjel és távolabbról is jól olvasható, a ruházaton több helyütt elhelyezett azonosító szám alkalmazásával. Hangsúlyozom azonban, hogy semmilyen körülmény nem vezethet a kámzsák általános jellegű alkalmazásához. 
A 2008. szeptember 20-ai rendezvényeken a rendőri állomány néhány tagja anélkül vett fel lángállóként megjelölt kámzsát, hogy ezt bárki elrendelte volna. Megjegyzem, hogy a rendőrök semmilyen körülmények között nem választhatják meg saját belátásuk szerint felszerelésüket, vagy éppen ruházatukat. Ha így lenne éppen az ebben rejlő kockázatok miatt újabb, és több alapvető joggal összefüggő visszásság gyanúját vetné fel.

V. 1. Már az OBH 2452/2008. számú vizsgálatom során tapasztaltakhoz képest jelentős előrelépésként tapasztaltam, hogy az esetleges nagyszámú előállításra a BRFK a Gyorskocsi utcai fogda kijelölésével felkészült, így a 2008. április 11-i tapasztalatokkal szemben nem fordult elő, hogy az előállított személyeket hosszú ideig „utaztatták” volna, és a meghallgatásukra is kellően rövid időn belül sor került.
Az előállított személyek úgy a fogda rendjével kapcsolatban, mind pedig a jogorvoslati és panasz lehetőségükről megfelelő formában, írásbeli tájékoztatást kaptak.

2. A fenti, korábbiakhoz képest kedvező tapasztalatokhoz képest nem mellőzhetem a következők megállapítását:
Munkatársaim találkoztak egy – feltehetően erősen ittas állapota miatt – öntudatlan férfival is, akit átkísérésig egy lépcsőfordulóban, két raklapra fektetve helyeztek el, arra hivatkozva, hogy az orvosi szobát már beszennyezte, és állapota miatt másokkal elhelyezni sem lehet. A felkavaró látványon kívül a tapasztalt helyzet alapján felmerült az Alkotmány 54. § (2) bekezdésében tilalmazott kegyetlen, embertelen, megalázó elbánás veszélye.
Az Emberi Jogok Európai Bíróságának gyakorlata szerint embertelen a bánásmód vagy a büntetés, ha nem is feltétlenül testi sérülést, de mindenképpen erős testi és lelki szenvedést okoz. Az embertelen bánásmód tartalmát illetően különösen a különféle fogva tartások körülményeit érintő ügyekben hozott ítéletek szolgálhatnak útmutatóul. Amennyiben az érintett személy emberi méltóságának sérelmét eredményezi, például a zsúfoltság, a fogva tartás, illetve a szabadságvesztés büntetés végrehajtására szolgáló helyiségek mocskos, elhanyagolt állapota, az elégtelen élelmezés és az illemhelyek nem megfelelő állapota, az orvosi ellátás hiánya, végül a fogva tartottnak a közeli családtagjaival történő kapcsolattartásának meggátolása is megvalósíthat embertelen bánásmódot.5 Figyelemre méltó, hogy az Európai Bíróság hosszú ideig kizárólag az olyan bánásmódot vagy büntetést minősítette embertelennek, amelyekben a kérelmező által sérelmezett erős testi és lelki szenvedést a közhatalom nevében eljáró személy szándékos magatartása okozta. Az 1990-es évek második felétől kezdődően azonban számos ügyben előfordult, hogy az Európai Bíróság valamely bánásmódot a közhatalom nevében eljáró személyek szándékos magatartásának hiányában is embertelennek minősített. Ez történt például a Kalashnyikov Oroszország elleni ügyben, ahol egy elítélt a túlzsúfolt, a nem megfelelő illemhellyel felszerelt zárkában történő fogva tartás következtében súlyosan megbetegedett.6
Ebben az esetben a szabadságvesztés büntetés végrehajtását az Európai Bíróság annak ellenére embertelennek minősítette, hogy még a gyanúja sem merült fel annak, hogy a sérelmet a börtönszemélyzet szándékos magatartása okozta volna.
Mindezek alapján – függetlenül attól, hogy a tapasztalt elhelyezési körülmények a fogdaszemélyzet szándékos, kifejezetten az embertelen elbánásra irányuló magatartása, vagy éppen nem kellő körültekintéssel meghozott döntése okozta – megállapítottam, hogy a fogda lépcsőházában tapasztalt helyzet, az ittas személy emberhez méltatlan elhelyezése az embertelen bánásmód tilalmával összefüggő visszásságot okozott.

VI. Ugyancsak az OBH 2452/2008. számú jelentésemben vizsgáltam már az előállításokról készült rendőri jelentéseket, valamint a az előállítás végrehajtásáról, kényszerítő eszköz alkalmazásáról szóló „parancsnoki vélemény és kivizsgálás” című dokumentumokat is. Az országos rendőrfőkapitány erre adott, a rendőri jelentésekkel, illetve a parancsnoki kivizsgálások lefolytatásával, dokumentálásával kapcsolatos megállapításaimra adott válaszát – amelyben arról tájékoztat, hogy a megfelelő intézkedések megtételéről gondoskodik – elfogadtam.
Ki kell emelni, hogy annak ellenére, hogy a vizsgált rendőri jelentések többsége valóban alkalmas az intézkedés körülményeinek rekonstruálására, előfordultak olyan esetek, amikor ez legalábbis kétséget ébreszthet. Így például az egyik előállítás helyszínét a részemre is megküldött összefoglalóban „???” jelzéssel látták el, valamint egyetlen rendőri jelentés sem említi, hogy az előállított alkoholosan erősen befolyásolt volt, holott ennek jelentősége lett volna. Ugyancsak előfordult olyan parancsnoki kivizsgálás is, amely – hasonlóan az említett korábbi tapasztalatokhoz – nem volt aláírva, vagy a kivizsgálást végző személy neve, rendfokozata, beosztása abból nem volt megállapítható.
Mindezekre tekintettel ismét megállapítottam, hogy mindazon esetekben amikor a parancsnoki kivizsgálás nem, vagy nem megfelelően történt, a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljáráshoz való joggal, továbbá a személyes szabadsághoz való joggal összefüggő visszásság veszélyét hordozta magában. Kivételesen, az országos rendőr-főkapitány megtett intézkedésére figyelemmel, a jelen pontban feltárt visszásság miatt ombudsmani intézkedést nem teszek, azonban a jövőben különös gonddal értékelem a rendőri jelentéseket, és a parancsnoki kivizsgálásokról szóló dokumentumokat.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásság orvoslása, jövőbeni megelőzése, valamint az országosan egységes jogalkalmazás érdekében, az Obtv. 20. §-a alapján felkérem az országos rendőrfőkapitányt, hogy
a)	a gyülekezési jog gyakorlásához elengedhetetlen intézményvédelmi kötelezettség tényleges megvalósulása érdekében a biztosítási tervekben rögzített intézkedések maradéktalan megvalósításának garanciális jelentőségére hívja fel a végrehajtó állomány, valamint az őket irányító közvetlen előjáróik figyelmét;
b)	hívja fel az állomány figyelmét arra, hogy az intézkedés alá vont állampolgárnak jogos érdeke az, hogy a hatósági fellépés teljes időtartama alatt tisztában legyen a vele szemben intézkedő személyazonosságával, egyediségével, ezért – a kivételes esetektől eltekintve, a megfelelő elrendelés hiányában – tartózkodjanak a kámzsa viselésétől;
c)	Hívja fel az állomány figyelmét arra, hogy az embertelen bánásmód tilalmának sérelmét nem csak a célzatos magatartások (bántalmazás, megalázás) okozhatják, hanem az olyan mulasztások is, amelynek eredményképpen az állapotuk miatt (pl. ittasság) a "szokásos módon" el nem helyezhető személyek számára az emberhez méltó körülmények nem biztosítottak.

Budapest, 2008. október 10.

Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet

1 64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 297., 302-303.
2 Christians against Racism and Fascism v. United Kingdom. Application no. 8440/78, Commission, decision of 16 July 1980.
3 A konkuráló rendezvények szabályozásával kapcsolatos kérdéseket a már hivatkozott, OBH 3262/2008. számú jelentésem III. pontjában részletesen elemeztem, és jogalkotási javaslatot is megfogalmaztam.
4 Plattform „Ärzte für das Leben” v. Austria (Application no. 10126/82, Judgment of 21 June 1988)
5 Lásd például: Kalashnikov v. Russia judgement of 15 July 2002, no. 47095/99, Dougoz v. Greece judgement of 6 March 2001, no 40907/98; Peers v. Greece judgement of 19 Ápril 2001, no 28524/95; Ilascu and Others v. Moldova and Russia judgement of 8 July 2004, no 48787/99; Pantea v. Romania judgement of 3 2003, no 33343/96. 
6 Tomasi v. France judgement of 27 August 1992, Series A no. 241-A