Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 4938/2008. sz. ügyben

Előadó: dr. Halász Zsolt
Az eljárás megindulása, előzményei
2008-ban kiemelt témaként kezelem a hajléktalanná válás és a hajléktalan lét problematikáját. A különböző pénzügyi adósságok teljesítésével összefüggő kérdésekkel kapcsolatos álláspontomat legutóbb a 2008. május 15-én kiadott OBH 1600/2008. sz. jelentésemben fejtettem ki.
A pénzügyi intézmények ügyfeleinek fogyasztóvédelmével kapcsolatban kiemeltem, hogy a jelentés kiadásakor hatályos szabályozás alapján a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete (PSZÁF) és a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (NFH) hatáskörei konkurálnak egymással, amely helyzet azt eredményezi, hogy – gyakorlatilag – egyik hatóság sem jár el a pénzügyi szolgáltatók által okozott fogyasztói sérelmek esetén, amely a jogbiztonsággal összefüggő visszásságot okoz. Javaslatot tettem ezért a Miniszterelnöknek, hogy a Kormány dolgozzon ki olyan szabályozást, amely tisztázza a PSZÁF és az NFH fogyasztóvédelmi hatáskörét és az általuk alkalmazható intézkedések körét, továbbá egyértelművé teszi a PSZÁF eljárási kötelezettségét minden fogyasztói panaszügyben. Támogattam a pénzügyminiszter azon javaslatát, miszerint a formalizált – Ket.-hez hasonló – fogyasztóvédelmi eljárást minden pénzügyi szolgáltatással kapcsolatban előterjesztett fogyasztói panasz esetén alkalmazzák. Kezdeményeztem továbbá a PSZÁF-nál, illetve az NFH-nál, hogy hozzák rendszeresen – negyedévente – nyilvánosságra, hogy milyen ügyekben jártak el, mely szolgáltatóval szemben kellett intézkedést alkalmazniuk.
A lakossági hitelcsődök megelőzése érdekében fontosnak tartottam kiemelni annak követelményét, hogy az ügyfelek pénzügyi szerződéseikhez tájékozott beleegyezésüket adják, amely a szolgáltató részéről aktív kitanítási kötelezettséget kell, hogy jelentsen. Kezdeményeztem ezért a hitelintézetekről és pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. CXII. törvény (Hpt.) módosítását, és kiegészítését akként, hogy 
– minden pénzügyi szolgáltató a szerződés megkötésekor adjon át minden ügyfelének egy, a fogyasztóvédelmi szervek elérhetőségét tartalmazó tájékoztatót,
– a pénzügyi szolgáltatók számára a törvény írjon elő aktív kitanítási kötelezettséget.
Kezdeményeztem a Pénzügyminiszternél, a Gazdasági és Közlekedési Miniszternél, a Szociális és Munkaügyi Miniszternél, és az „Új rend és szabadság” program végrehajtásáért felelős kormánybiztosnál, hogy dolgozzanak ki megfelelő stratégiát a lakossági csődök megelőzésére és a magánszemély csődjére vonatkozó eljárás bevezetésére – figyelemmel arra, hogy megkeresésemre adott válaszaikban az érintett intézmények a lakossági hitelcsődök megelőzésével kapcsolatban túl sok előremutató lépésről nem tájékoztattak.
A fentiek mellett különös figyelmet fordítottam – a biztosítékként lekötött lakóingatlan végrehajtásának (elvesztésének) veszélye miatt – a végrehajtás módjára és időzítésére. 
Az egyik lényeges kérdés e téren, amelyre vonatkozóan a szabályozás rendelkezést nem tartalmaz, hogy mennyi idő telhet el egy kölcsönszerződés felmondása és a pénzügyi intézmény követelésének érvényesítése között. Számos olyan eset előfordulhat, hogy az ügyfél fizetési késedelmére hivatkozva a pénzügyi szolgáltató felmondhatja a kölcsönszerződést, ugyanakkor – ha a szerződés például a kölcsönösszeget jelentősen meghaladó ingatlanfedezettel van biztosítva – nem feltételül áll érdekében követelése mielőbbi érvényesítése. E látszólag indokolatlan késlekedésnek pedig oka álláspontom szerint az (is) lehet, hogy ha a hitelező követelését többszörösen túlbiztosítja, akkor az ügyleti kamatnál jóval magasabb késedelmi kamat későbbi végrehajtása számára az ügylet „normál” lefolyásával szemben – többletkockázat vállalása nélkül – jóval nagyobb megtérülést, jövedelmet eredményezhet.
Lényeges problémának tekintettem a kölcsöntartozások végrehajtási eljárásban történő érvényesítésével összefüggésben, hogy a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (Vht.) szabályai szerint a végrehajtás alá vont ingatlan kikiáltási árát a harmadik árverést követően tartott újabb árveréseken lakóingatlan esetén is a becsérték feléig lehet leszállítani, sikertelen árverés esetén pedig a becsérték felének megfelelő összeg fejében az ingatlan át is vehető. E szabály sem a hitelező, sem az adós érdekét nem szolgálja teljes mértékben. A hitelező ugyanis követelésének csak egy részéhez jut hozzá, az adós pedig amellett, hogy adott esetben elveszíti lakását, nem szabadul kötelezettségeinek jelentős részétől sem, amely által teljesen kilátástalan helyzetbe kerülhet. 
Jelentésemben hangsúlyoztam, hogy a jogbiztonság, a tisztességes eljárás követelménye, valamint a tulajdonhoz való jog érvényesülése és biztosítása szempontjából visszásnak tartom azt a helyzetet, amelyben az állam (a szabályozás) az információs erőfölényben lévő pénzügyi szolgáltatók tevékenységét fogyasztóvédelmi szempontból jelenleg alig korlátozza, a velük szemben jóval gyengébb pozícióban lévő ügyfelek számára ugyanakkor fogyasztóvédelmi eszközöket csak korlátozottan biztosít. Mindez alkalmas arra, hogy a jogbiztonság követelményének sérelmét okozza. 
Sürgettem ezért annak garantálását, hogy a pénzügyi intézmények ügyfelei kellő ismeretekkel rendelkeznek az általuk igénybe venni szándékozott szolgáltatások jellemzőiről, pénzügyi következményeiről és az igénybevétel a tájékozott beleegyezés alapján történjen. Emellett elengedhetetlennek tartottam annak biztosítását is, hogy a lakóingatlanuk végrehajtás alá kerülése esetén se érhessen senkit a szerződéses kötelezettsége nemteljesítéséből fakadó következményeknél nagyobb hátrány. Kezdeményeztem ezért a hitelintézeti törvény kiegészítését a szerződés felmondása utáni igényérvényesítés határidejének meghatározásával, és a bírósági végrehajtásról szóló törvény módosítását akként, hogy ne legyen lehetőség lakóingatlan esetében az ingatlan a becsérték felének megfelelő értéken történő megszerzésére.
A tárgykört tekintve szükségesnek tartottam ismételten rámutatni a magas – több száz százalékos – hiteldíj mellett nyújtott gyorskölcsönök problémájára, amellyel kapcsolatban egy korábbi ombudsmani jelentés (OBH 6048/2005.) is kifogásolta, hogy „sem a vonatkozó szabályozás, sem a PSZÁF gyakorlata nem biztosít megfelelő garanciákat a pénzügyi szolgáltatásokat igénybe vevő ügyfelek fogyasztói jogainak hatékony védelmére”. 
A probléma megoldása végett felvetettem, hogy a magas hiteldíjú gyorskölcsönök esetében érdemi megoldás szülessen azáltal, hogy az ilyen „termékek” értékesítése is tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak minősüljön. Kezdeményeztem ezért az Országgyűlés előtt lévő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló törvényjavaslat kiegészítését azzal, hogy tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatként értékelje a jegybanki alapkamat mértékének tízszeresét meghaladó költségű kölcsönnyújtást. 
Vizsgálatom során egyértelművé vált számomra (és ezt az azóta Hivatalunkhoz érkezett panaszok is alátámasztják), hogy az Fgytv. alapján működő békéltető testületek eljárása a pénzügyi szolgáltatásokat érintő jogvitákban nem elég hatékony, noha mind a szolgáltatók, mind az ügyfelek érdeke az lenne, hogy a keletkezett jogvitákat mielőbb véglegesen el tudják dönteni és az ilyen jellegű jogi problémákat véglegesen le tudják zárni. Ennek elvileg megfelelő fórumai lehetnének a békéltető testületek. Abban az esetben azonban, ha e testületeket a pénzügyi intézmények nem tartják szakmailag kellően felkészültnek, akkor arra – álláspontom szerint – nem lehet az a válasz, hogy a békéltető testületek tevékenységét ignorálják, mert ezzel egy kifejezetten az egyszerűbb vitarendezés céljára létrehozott intézményrendszer célját és létét kérdőjelezik meg, amely a jogállamiság elve sérelmének közvetlen veszélyét hordozza magában. kezdeményeztem ezért, hogy a Bankszövetségnél és tagintézményei vegyenek részt a békéltető testületek tagjainak képzésében.
Időközben az Országgyűlés elfogadta a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló 2008. évi XLVII. törvényt, valamint a fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény módosítását. Az új, illetve módosított jogszabályi rendelkezések elfogadását magam is támogattam tekintettel arra, hogy több, lényeges változást eredményeztek, amelyek a fogyasztóvédelem intézményrendszerének erősítését szolgálják.

Érintett alkotmányos jogok, kötelezettségek
– a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való (Alkotmány 2. § (1).

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. E törvény 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A témában különösen érintett Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete az Obtv. 29. § (1) a) pontja szerint közigazgatási jogkörben eljáró egyéb szervnek tekintendő, így tevékenysége vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. 
Mindemellett az országgyűlési biztos hatáskörének vizsgálata során számos korábbi jelentésben közszolgáltatónak – és ezáltal általa vizsgálhatónak – tekintette azon pénzügyi szolgáltatásokkal összefüggő kérdéseket, amelyek során az érintett pénzügyi intézmények állami kamattámogatásos kölcsönöket nyújtanak, illetve bármilyen állami támogatást közvetítenek. Az általam vizsgált kérdések a gyakorlatban ugyanúgy érintik, érinthetik a kamat- és egyéb támogatásban részesülő banki ügyfeleket, mint a piaci feltételek mellett szerződőket.

II. Jelen utóvizsgálatom alapvető célja annak feltárása volt, hogy az OBH 1600/2008. számú jelentésemben tett megállapításaim alapján a feltárt visszásságok orvoslása érdekében az érintett intézmények milyen intézkedéseket tettek.

1. Az ingatlan-végrehajtások tekintetében
A Bankszövetség a jelentésre adott válaszában szükségesnek tartotta kiemelni, hogy a hajléktalanná válás döntően nem, vagy nem csak a banki tartozások nemfizetésével hozható összefüggésbe. Tájékoztatásuk szerint a bankok viszonylag alacsony számban érintettek ingatlan végrehajtásokban és ezek többsége nem banki kezdeményezésre indul. Még kevesebb azon eljárások száma, amelyek eredményes árveréssel és kilakoltatással végződnek, ezáltal legalább részbeni megtérülést eredményezve az érintett bank számára. A Bankszövetség rámutatott arra is, hogy az ingatlanokra vezetett végrehajtások kezdeményezői az esetek többségében nem a bankok, hanem a lízingcégek és a fogyasztói kölcsönök nyújtásával foglalkozó szervezetek. Felhívták a figyelmet arra is, hogy veszélyt az ügyfelekre első sorban szintén nem a bankok felé fennálló, hanem sokkal inkább a kisebb összegű, sokszor a közüzemi szolgáltatók felé fennálló tartozások jelentik, amelyek érvényesítése során ingatlanokra vezetett végrehajtásra is sor kerül. Ez esetekben az ingatlanon zálogjoggal rendelkező bank kénytelen a végrehajtási eljárásba bekapcsolódni, amelyet megelőzően a bank nem tehet mást, mint az egyébként esetlegesen problémamentes kölcsönszerződését felmondja. Az ilyen – nagyszámú – esetre figyelemmel a Bankszövetség felhívta a figyelmet az ügyfelek együttműködési hajlandóságának gyakori hiányára, mivel az érdemi együttműködés (és a kisebb összegű közüzemi tartozás időben történő kiegyenlítése) sok esetben megoldást jelenthet a felmerülő problémákra. A bankok általi szerződésfelmondás után, a végrehajtási eljárás megindítása esetén az eljárás jellegéből adódóan az ügyfél még legalább egy évig a végrehajtás alá vont ingatlanában maradhat. A kapott tájékoztatás szerint a felmondás és a végrehatás megindítása között több mint fél év szokott eltelni, amelynek során a bankok megkísérlik az ügyféllel való egyeztetést.
A Bankszövetség egyértelművé tette, hogy a bankoknak „nem éri meg” a felmondás után évekig húzni a végrehajtási eljárásokat busás kamatok reményében, mert a gyakorlati tapasztalatok szerint az ingatlan-végrehajtásból származó megtérülési arány rendkívül alacsony. Szorgalmazta ezért a végrehajtások során tapasztalható visszaélések arányának csökkentését, valamint az ingatlan-végrehajtás során az elektronikus árverés lehetőségének bevezetését. (A Vht. ez irányú módosítására időközben sor került).
A Bankszövetség álláspontja szerint a Vht. 160. §-a alapján, a becsérték felén történő lakóingatlan értékesítés nem ad tág teret a visszaélésekre tekintettel arra, hogy ilyen értékesítésre csak akkor van lehetőség, ha a korábbi árverési kísérletek eredménytelenek voltak. A Bankszövetség nem támogatja a becsérték felén történő megszerzés lehetőségét tekintettel arra, hogy az azt eredményezhetni, hogy a hitelintézet adott esetben nem fogja tudni az ingatlant értékesíteni. A válaszlevél külön felhívta a figyelmet arra is, hogy a sikertelen árverés veszélye valós, hiszen vannak olyan kistelepülések Magyarországon, ahol minimális az ingatlanforgalom. A bankok egy része elzárkózik attól, hogy az ilyen településeken ingatlanfedezet mellett nyújtson kölcsönt. Emiatt azonban támadások érik őket, azzal érvelve, hogy a hitelnyújtástól való elzárkózás sérti a szabad lakóhelyválasztáshoz való jogot. Végül a Bankszövetség válaszában rámutatott arra is, hogy a végrehajtási eljárásban a hitelezők lehetőségei korlátozottak, a vagyontárgy vételárának befolyásolására hatásuk igen csekély.
A nemzeti fejlesztési és gazdasági miniszter a Vht. módosítására vonatkozó kezdeményezésemmel egyetértett, a módosítást szükségszerűnek tartotta. az „üzletre hangolva” program részeként a Vht. általam javasolt módosítását a tárca vezetője az igazságügyi és rendészeti miniszter felé kezdeményezte.
A Miniszterelnöki Hivatalt vezető miniszter és a pénzügyminiszter válaszában a hitelezői érdekek védelmére hivatkozva nem értett egyet a Vht. módosítására tett javaslatommal. Felvetették azzal szemben, hogy a második árverés után a jelenlegi szabályok szerint is legalább fél évnek el kell telnie a harmadik árverésig, továbbá ha nem lehet lejjebb szállítani a kikiáltási értéket, az azzal is jár, hogy az ingatlan nem értékesíthető, amely a tartozás további fennmaradását és a késedelmi kamatteher növekedését eredményezi, amely az adós érdekét is sértheti. A pénzügyminiszter a fentieket kiegészítve utalt arra, is, hogy a Vht.-ba számos adósvédelmi szabály került beépítésre (pl. a téli időszakban a kilakoltatás tilalma, a részletfizetés végrehajtó általi engedélyezése, a zálogjogosult végrehajtásba való bekapcsolódásának elhalasztása a becsérték közlésének időpontjára, és legújabban az elektronikus árverés bevezetése).
A fenti álláspontokkal kapcsolatban szeretném egyértelművé tenni, hogy a hajléktalanná válás okai között nem kizárólagos, hanem pusztán egy, de figyelmen kívül nem hagyható oknak tartom a kölcsönszerződésekből fakadó tartozások teljesítésére való – részbeni vagy teljeskörű, átmeneti, vagy tartós – képtelenséget. Nem vitatva azon számszaki adatokat, amelyeket a Bankszövetség a végrehajtásokkal kapcsolatban elém tárt, fontosnak tartom kiemelni, hogy a jelentésemben feltárt visszásságok akkor is fennállnak, ha akár csak egy-egy esetben fordulnak is elő. Nagyra értékelem azonban, hogy a statisztikák szerint e potenciálisan visszás esetek száma viszonylag alacsonynak tekinthető. Ugyanakkor, ha az eljárások elhúzódásával kapcsolatos megállapításaimat a Bankszövetség által ismert esetek nem is támasztják alá – amelyet szintén pozitívumként értékelek –, rá kell mutatnom arra, hogy e megállapításaim a Hivatalunkhoz beérkezett panaszokban leírt tényállásokon alapulnak. Mindezekre figyelemmel fenntartom az OBH 1600/2008. számú jelentésem e vonatkozásban tett megállapításait. Emellett nem tudom elfogadni az adós által lakott lakóingatlan kikiáltási árának a becsérték 50%-án történő meghatározását arra hivatkozva, hogy ennek felemelése esetén a hitelintézetek esetleg számos ingatlant nem fognak tudni értékesíteni. Álláspontom szerint e kérdést (az ingatlan értékesíthetőségét) nem a végrehajtás, hanem a hitel engedélyezéséről szóló döntés során kell figyelembe venni. 
Ezzel összefüggésben rá kell mutatnom arra a problematikára is, miszerint egy vagy több bank egyes településeken lévő ingatlanokat az ingatlanpiac pangása miatt fedezetként nem fogadja el. Nem kétséges, hogy mindenkinek – egyénileg és közösségileg is – joga van a teljes értékű élethez és fejlődéshez, amely az ember méltóságából következik. Az emberhez méltó fejlődés megköveteli az ember személyes, gazdasági és politikai jogainak tiszteletben tartását és előmozdítását. Ebből következik az is, hogy nem szabad az embert alárendelni a gazdasági érdekeknek és a profitnak. A gazdaságnak és a fejlődésnek ezért a szolidaritás és a szabadság keretében kell haladnia, de anélkül, hogy bármilyen okból az egyiket vagy a másikat feláldozza. A szolidaritás gyakorlata minden közösségben és ezáltal a társadalom egészében akkor lehet hatékony, ha különböző tagjai személynek ismerik el egymást. Akiknek nagyobb a befolyásuk, mert nagyobb vagyonnal rendelkeznek, felelősek a gyengébbekért és a szegényebbekért. Ugyanakkor a gyengébbek és a szegényebbek – ugyanezen szolidaritásnak megfelelően – nem különülhetnek el és nem lehetnek társadalom-ellenesek, hanem miközben küzdenek jogaikért, nekik is mindent, ami rájuk tartozik meg kell tenniük a közösség, a társadalom javára. 
A hitelezési tevékenységük során az ezzel foglalkozó pénzügyi intézmények felelősek, hogy mind az egyén, mind a társadalom fejlődését tevékenységükkel elősegítsék és az ne gátolják. Amikor a gazdaság bővül és fejlődik a pénzügyi intézmények által nyújtott forrásokhoz általában könnyebben hozzá lehet jutni, alacsonyabbak e források költségei és kevésbé szigorúak szoktak lenni a biztosítéki elvárások. Recessziós időszakban azonban a pénzügyi intézmények saját és betéteseik érdekeinek védelme okán jóval szigorúbb feltételek mellett helyezik ki forrásaikat. (nem szabad e tekintetben elfelejteni azt sem, hogy egy hitelintézet kihelyezhető forrásainak akár 90%-ka a nála elhelyezett betétekből származik. Rá kell mutatnom arra a tényre is, hogy senkinek nincsen alanyi joga bármilyen kölcsön felvételére, és egy hitelintézetnek sincs kötelezettsége bármilyen kölcsön folyósítására. Mindenki – mind a kölcsönfelvevők, mind a pénzügyi szolgáltatók – jogaikat, a Ptk. alapelvének megfelelően azok társadalmi rendeltetésének megfelelően kötelesek gyakorolni. E társadalmi rendeltetésből következik a felelős hitelezés követelménye is, amelyet egyrészt meghatároznak a prudenciális szabályok, de e követelményt az egyes hitelbírálati eljárásokban hozott szükségszerűen szubjektív döntéseknél is szem előtt kell tartani. Egyetlen momentumból – így abból, hogy egyes településeken az ingatlanokat fedezetként nem fogadják el – önmagában nem állapítható meg, hogy az érintett hitelintézetek jogaikat azok társadalmi rendeltetésének megfelelően, vagy azzal ellentétesen gyakorolják-e. Abban az esetben, ha az indokok valósak és megalapozottak (pl. a fedezetül kínált ingatlan forgalmi értéke a piaci viszonyok alapján nem állapítható meg), és emellett az adott bank eljárása tekintetében az indokolatlan megkülönböztetés sem merül fel, akkor e gyakorlat önmagában nem kifogásolható. Minden hitelintézet köteles ugyanis hitelezési tevékenységét felelősen folytatni, betéteseinek pénzével, e források kihelyezésével ugyanígy eljárni és gazdálkodni.

2. Az egyoldalú szerződésmódosítások tekintetében
A Bankszövetség és tagintézményei nem támogatják az egyoldalú kamat és költségváltoztatás lehetőségeinek és indokainak tételes törvényi meghatározását. Ezzel szemben a Bankszövetség az önszabályozás eszközével kíván élni e tekintetben, amelynek érdekében megkezdte az egyoldalú szerződésmódosítás jogának méltányos gyakorlásáról szóló magatartási kódex megalkotását. A magatartási kódexben rögzíteni kívánják azon eseményeket, feltételeket és változásokat, amelyek megfelelő módon indokolják az egyoldalú banki lépéseket. Az önszabályozás emellett megfelelő időt kíván biztosítani az ügyfeleknek, hogy még a régi feltételek mellett – ha így döntenek – elállhassanak a hitelszerződéstől. A Bankszövetség ezen önszabályozás elkészültét kora őszre jelezte, noha az ez irányú munkálatok folyamatban vannak, megvalósulása azonban mindeddig várat magára.
A szociális és munkaügyi miniszter a jelentésemre adott válaszában arról tájékoztatott, hogy támogatná – szemben több más tárcával – az egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó jogszabály-módosításokat.
Az egyoldalú szerződésmódosításokkal kapcsolatban utalni szeretnék arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog és a jogbiztonság érvényesülése szempontjából továbbra is elengedhetetlennek tartom a szabályozás megalkotását. A szabályozás formáját tekintve a törvényi szabályozást tartom megfelelő megoldásnak, a banki-bankszövetségi önszabályozás eszközét annak részleteire vonatkozó szabályozásként tudom elképzelni. Lényegesnek tartom egyúttal, hogy mindkettő mielőbb megszülessen és az ügyfelek számára megfelelő biztosítékot nyújtson.

3. A magas hiteldíj mellett nyújtott gyorskölcsönök tekintetében
A gyorskölcsönök szerződési gyakorlatának tisztességtelenné nyilvánításával kapcsolatban a PSZÁF főigazgatója, valamint a megszólított miniszterek válaszában arra mutattak rá, hogy a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló 2005/29/EK irányelv rögzíti, hogy milyen értékesítési technikák minősülnek tisztességtelen gyakorlatnak. E tényállások köre tagállami szinten nem bővíthető, valamely eljárás akkor minősíthető tisztességtelennek a jogalkalmazó hatóságok eseti mérlegelése alapján, ha az a szakmai gondosság követelményének megsértését jelenti és alkalmas az átlagfogyasztó ügyleti döntésének befolyásolására.
A Miniszterelnöki Hivatalt vezető miniszter és a pénzügyminiszter azon kezdeményezésemre válaszolva, amelyben azt javasoltam, hogy a jegybanki alapkamat mértékének 10-szeresét meghaladó kamatmérték minősüljön tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak utalt arra, hogy a vonatkozó – 2005/29/EK irányelv – értékesítési eljárásokat szabályoz és szerződéses feltételek e körbe a zárt taxáció okán sem illeszthetők. Ettől eltekintve sem támogatja a kamatmaximum bevezetését, mert álláspontja szerint az eredeti szándék ellen hatna és emellett a bírósági mérlegelési jogkörök szűkítését is eredményezhetné, harmadrészt pedig a kölcsönfelvevőket illegális uzsorások felé terelné.
Figyelemmel a kapott válaszokban megfogalmazott érvelésre, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tényállásainak kiegészítésére vonatkozó kezdeményezésemet visszavonom.
Fel szeretném azonban minden érintett figyelmét hívni arra, hogy mind a legálisnak tekintett magas hiteldíjú gyorskölcsönök, mind az illegális uzsorakölcsönök egyre nagyobb problémát okoznak, az állampolgárok egyre nagyobb száma lép e kölcsönök által determinált útra, amely azt a hamis képet festi az érintettek számára, hogy az a pénzügyi nehézségeikre megoldást jelenthet. Nyilvánvaló azonban, hogy sem a legális, sem az illegális uzsora nem megoldás a pénzügyi problémákra, egyúttal a társadalom számára is csapdahelyzetet teremt. Elengedhetetlennek tartom ezért, hogy az érintett állami intézmények érdemi lépéseket tegyenek mind a legálisnak tekintett magas hiteldíjú gyorskölcsönök, mind az illegális uzsorakölcsönök visszaszorítása érdekében. Az állami intézményeknek nem azon okok, szabályok, és követelmények feltárása a feladata, amelyekre hivatkozva a felmerült problémák megoldását el tudják odázni, hanem arra kell(ene) erőforrásaikat összpontosítaniuk, hogy mindezeket miként tudnák minél hatékonyabban megoldani.

4. A szolgáltatók információs erőfölénye tekintetében
A Bankszövetség nem értett egyet a jelentésem azon megállapításával sem, amely szerint a pénzügyi szolgáltatók információs erőfölényben vannak az ügyfeleikkel szemben, ugyanakkor az állam a pénzügyi szolgáltatók tevékenységét fogyasztóvédelmi szempontból alig korlátozza, a velük szemben jóval gyengébb pozícióban lévő ügyfelek számára fogyasztóvédelmi eszközöket csak korlátozottan biztosít. Álláspontjuk szerint a feleket a Ptk. rendelkezései alapján együttműködési kötelezettség terheli. Nem tehető felelőssé bármelyik fél azért mert a másik fél a piaci döntéshez szükséges ésszerűen elvárható információszerzést elmulasztotta. Kiemelte azt is, hogy nagyobb értékű ügyletek megkötése előtt mindez az ésszerűen gondos fogyasztói magatartásnak alapvető kelléke kell, hogy legyen. A Bankszövetség álláspontja szerint a Hpt. XXIX. fejezete megfelelő szabályokat tartalmaz az információs aszimmetria megszüntetésre. Emellett utalt a Bankszövetség arra is, hogy álláspontjuk szerint az információs aszimmetria mindkét oldalon fennáll, a szolgáltató többet tud a termékről, az ügyfél pedig a saját teherviselő képességéről. A jelentésemben felvetettekkel szemben, illetve mellett az alapvető problémát abban látja, hogy az ügyfelek pénzügyi ismeretei rendkívül korlátozottak, szükségesnek tartanák ezért a pénzügyi ismeretek korszerűsítésének oktatását a gyermekkortól a nyugdíjas korig egyaránt. A hitelintézetek a kapott tájékoztatás szerint nyitottak a képzési program szakmai támogatására. Az aszimmetria feloldása hatékony eszközének tekintenék a teljeskörű banki hitelinformációs rendszer bevezetését.
A Bankszövetség álláspontjával csak részben értek egyet. Nem kétséges az a megállapítás, amely szerint az információs aszimmetria mindkét irányban fenn áll, a hitelezőnek több információja van a termék tulajdonságáról, a hitelfelvevőnek pedig saját törlesztési képességéről. E két momentum egymással nyilvánvalóan több szempontból összefügg, de legalább ennyi szempontból egymástól el is választható. Nem gondolom, hogy ha a hitelező esetleg nem tárja fel az igazság minden szeletét tényleges pénzügyi helyzetéről, az bármilyen összefüggésben lenne azzal, hogy a hitelező bank miként és milyen mélységben tájékoztatja őt az által felvenni kívánt kölcsön feltételeiről és kockázatairól. Nyilvánvalóan nem támogathatom és nem is támogatom semmilyen módon azt a fajta hitelfelvevői magatartást, amely megtévesztően hathat és indokolatlanul befolyásolhatja a hitelező bankot. Ugyanakkor nem tudom elfogadni azt az érvelést sem, amely – esetleg – az ilyen magatartásra hivatkozva nem tartja indokoltnak a pénzügyi intézmények ügyfelei fogyasztó jogainak erősítésére irányuló kezdeményezéseimet. Mindezekre figyelemmel e kezdeményezésemet fenntartom.
Mindazonáltal egyetértek azzal a megállapítással, miszerint a felmerülő problémák jelentős része abból fakad, hogy a banki ügyfelek döntő pénzügyi ismeretei jelentősen alulmúlják azt a szintet, amely a piacon fellelhető pénzügyi szolgáltatások jellegének, működésének, feltételeinek és kockázatainak megértéséhez elengedhetetlenül szükségesek lennének. E tudásbeli hiányosságokért a felelősség azonban csak részben terheli az érintett ügyfeleket. Sokuknak nem is adatott meg a lehetőség arra, hogy ezen ismereteket tanulmányaik során megszerezzék. Ezen hiányosságok pótlása érdekében az államnak és a teljes oktatási rendszernek cselekednie kell. Álláspontom szerint nem elegendő csupán a Nemzeti Alaptanterv részévé tenni az e tárgykörre vonatkozó – adott esetben csak alternatív tárgyként megjelenő – képzési követelményeket, hanem ezen ismereteket ténylegesen is oktatni kell mind az alap-, mind a közép-, mind a felsőfokú szintű oktatásban. Az állami oktatási feladatok hangsúlyozása mellett nagyon bíztató jelnek tartom, hogy a bankrendszer nyitott ezen ismeretek továbbadására és maga is próbál ez ügyben lépéseket tenni. 

5. Az ügyfelek tájékoztatása tekintetében
Az ügyfelek tájékoztatása tekintetében a Bankszövetség tájékoztatott a vonatkozó európai magatartási kódex alkalmazásáról, amelynek alapján az ügyfél a kölcsön igénylésekor kap olyan tájékoztatást a banktól, amely termékre és személyre szabottan kalkulálja a felvenni kívánt kölcsön paramétereit, így a kölcsönnel kapcsolatos kockázatok az ügyfél számára már a kölcsönszerződés megkötése előtt világossá válnak. Álláspontjuk szerint e tekintetben külön szabályozás nem szükséges, a felvetett problémákra a Magatartási kódexhez való csatlakozással és annak alkalmazásával az aktív kitanítási kötelezettségnek a hitelintézetek teljes mértékben eleget tesznek.
A PSZÁF főigazgatója támogatta a fogyasztóvédelmi szervek elérhetőségét tartalmazó tájékoztatóra, valamint az aktív kitanítási kötelezettségre vonatkozó kezdeményezéseimet.
A pénzügyminiszter és Miniszterelnöki Hivatalt vezető miniszter válaszában utalt arra, hogy a Hpt. 203. § (6) bekezdése a kiemelten kockázatos ügyletek (devizahitel, ingatlanra kötött vételi opció) esetében előírja a kockázat feltárásának kötelezettségét. E szabályok további szigorítására – a fogyasztói hitel-megállapodásokról szóló 2008/48/EK irányelv átültetése során – várhatóan 2009 őszén fog sor kerülni. Ugyanezen irányelv a pénzügyi intézmények aktív kitanítási kötelezettsége tekintetében meghatározza az általános európai fogyasztói hiteltájékoztató elemeit is, amely az irányelv átültetésével szintén részét fogja képezni a hazai jogszabályi rendelkezéseknek. A Pénzügyminiszter nem zárta ki az irányelv egyes rendelkezéseinek a tervezettnél korábbi átültetését.
A bankszövetségi állásponttal tartalmilag egyetértek, a felvetett probléma megoldása szempontjából azonban csak részben tartom járható útnak pusztán a Magatartási kódex önkéntes alkalmazását. A kapott válaszból nem egyértelmű számomra, hogy a hazai bankok közül melyek azok, amelyek a Magatartási kódex alkalmazására önkéntes kötelezettséget vállaltak. Az Európai Bizottság honlapján fellelhető tájékoztatás szerint a Magatartási Kódexhez mindeddig három hitelintézet (az FHB Jelzálogbank, az FHB kereskedelmi Bank, valamint az OTP Bank) csatlakozott. (http://ec.europa.eu/internal_market/finservices-retail/docs/home-loans/country-registers/hungary_en.pdf)
Figyelemmel arra, hogy a Magatartási kódex alkalmazása és az ahhoz való csatlakozás nem kötelező, fenntartom a szabályozás megalkotására vonatkozó kezdeményezésemet. Teszem ezt különösen arra figyelemmel, hogy a Magatartási kódex szabályaival szembeni mulasztás szankciói – amint arra az IRM is rámutatott – államilag nem kikényszeríthetők. Kész vagyok azonban ezen álláspontomat felülvizsgálni, ha a Magatartási kódexet valamennyi érintett alkalmazza, és működőképességét a gyakorlatban is bizonyította. 

6. A kölcsönszerződés felmondása utáni igényérvényesítés tekintetében
A felmondás után igényérvényesítés időpontjának meghatározását a Bankszövetség azért látja problémásnak, mert a legtöbb esetben e tevékenységet már nem a hitelintézetek végzik, hanem e követeléseiket faktorcégek részére értékesítik. Az értékesítés időpontját előre kalkulálni nem tudják. Az értékesítés után az igényérvényesítést már nem a hitelintézet, hanem a faktorcég végzi. A kapott tájékoztatás szerint az igényérvényesítés az esetek jelentős részében az ügyfelek miatt húzódik, akik egyezségkötési szándékot jelentenek be, ugyanakkor az általuk felajánlott megoldási javaslatokat utóbb mégsem teljesítik. A bankszövetségi álláspont szerint a bankok nem érdekeltek az igényérvényesítés elhúzódásában és ugyanakkor az erre vonatkozó határidő meghatározása lehet, hogy a szándékolttal ellentétes hatást váltana ki, hiszen az egyezségkötés határidejét szűkítené le.
A PSZÁF főigazgatója a jelentésemre adott válaszában emlékeztetett arra, hogy a kérdést komplexen kell kezelni. A prudenciális (a mielőbbi követelés-értékesítés) és a fogyasztóvédelmi szempontok mellett, további szempontként veendő figyelembe az általam felvetett problémakör. Megjegyezte ugyanakkor, hogy a tapasztalataik szerint gyakoribb problémát a gyors értékesítés szokott jelenteni, ezért javasolták a 2006-ban kiadott hitelezési ajánlásukban, hogy a hitelnyújtók hagyjanak időt a fogyasztónak a saját értékesítésre. 
A Miniszterelnöki Hivatalt vezető miniszter és a pénzügyminiszter szerint e kérdést az objektív határidő helyett az elévülési idő speciális esetekben történő lerövidítésével lehetne esetleg megoldani.
A Bankszövetség és tagjainak velem is megosztott tapasztalatai ellenére, a hivatalomhoz beérkezett panaszok alapján megállapítható, hogy az érintett bankok adott esetben saját érdekeik érvényesítésével szemben, nem törekedtek igényeik mielőbbi érvényesítésére, amelyből az adott panaszosoknak alkalmasint komoly kára is keletkezett. Előfordult olyan eset, amikor a hitelező bank felszólította az adós panaszost ingatlanának kiürítésére, aki fizetésképtelensége tudatában ennek eleget is tett, albérletbe költözött, de ezt követően a bank hosszú ideig (évekig) nem tett érdemi lépést a végrehajtási eljárás megindítására. Az ilyen esetek elkerülése érdekében fenntartom az igényérvényesítési határidő meghatározására vonatkozó kezdeményezésemet azzal, hogy e szabályozást akként javaslom elfogadni, hogy az ne legyen akadálya a hitelező és az adós esetleges egyezségkötésének. Meg szeretném jegyezni, nem tartom indokoltnak azt a hivatkozást, amely a követelések értékesítésének okán nem ért egyet a követelésérvényesítési határidő meghatározásával. A felelős hitelezésnek ugyanis az ügylet teljes „életében” érvényesülnie kell, nem csak a szerződés megkötésekor, hanem az követően is, egészen az ügylet lezárásáig. A hitelező nem mentesülhet e felelőssége alól követelésének értékesítésével.

7. A jogviták békés rendezése és a békéltető testületek eljárása tekintetében
A békéltető testületek eljárásával kapcsolatban a Bankszövetség arról tájékoztatott, hogy fontosnak tartja a jogviták mielőbbi végleges lezárását, ugyanakkor elengedhetetlennek tartja, hogy erre szakmailag megalapozott módon és döntéssel kerüljön sor. Álláspontjuk szerint e testületek a pénzügyi szolgáltatásokkal összefüggésben egyfajta laikus fórumnak tekinthetők, tagjai között a bonyolult pénzügyi kérdések megítélésére alkalmas szakértelemmel bíró tagok kevésbé szerepelnek. Az Igazságügyi és Rendészeti Miniszter szerint sem hatékony ezen alternatív vitarendezési fórumok működési a pénzügyi viták tekintetében.
A Bankszövetség amellett, hogy nem vitatja az intézményrendszer célját és létének szükségességét, szakmailag ugyancsak nem tekinti megfelelő fórumnak a pénzügyi tárgyú viták rendezésére. Ugyanakkor támogatják mindazon törekvéseket, amelyek a békéltető testületek szakmai munkája színvonalának emelésére irányulnak. Egyes pénzügyi szolgáltatók tapasztalatai szerint az esetek többségében olyan ügyfelek fordulnak a testületekhez, akik panasza alaptalan, és ezt tudva a bírósági eljárás költségeit nem kívánják megelőlegezni. A Bankszövetség a kisebb értékű jogviták eldöntésének elsőfokú fórumaként az EU más tagállamaiban működő banki ombudsman intézményének létrehozását javasolja a békéltető testületek eljárása helyett.
Az IRM alternatív vitarendezési módnak tartja a közvetítői eljárást (2002. évi LV. törvény alapján). Az „Új rend és szabadság” programért felelős kormánybiztos egyetértett a jelentésemben e témát érintő megállapításaimmal és intézkedési javaslataimmal.
A Miniszterelnöki Hivatalt vezető miniszter és a pénzügyminiszter válasza szerint a fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény 21. § (2) bekezdése lehetővé teszi, hogy a békéltető testületekbe a pénzügyi vállalkozások érdekképviseleti szervezetei is delegáljanak tagokat a „vállalkozói oldalon”, amely álláspontjuk szerint hatékony eszköze lehet mind e fórumok elfogadottsága növelésének, mind pedig a pénzügyi szakértelem biztosításának. 
Noha e jelzett módosítást mindenképpen előrelépésnek tartanám, rá szeretnék mutatni arra, hogy az Fgytv. 21. § (2) bekezdése szerint a békéltető testületi tagokat – a külön jogszabályban meghatározottak szerint – egyrészről a megyei kereskedelmi és iparkamara és a megyei (fővárosi) agrárkamarák, másrészről a fogyasztói érdekek képviseletét ellátó társadalmi szervezetek egyenlő arányban jelölik ki. Aktuális módosítás e rendelkezést pusztán az agrárkamarák jelölési jogával egészítette ki, így pénzügyi vállalkozások jelzett delegálási joga e szabályból számomra nem következik. Emellett meg kell jegyeznem azt is, hogy a Hpt. alapvető különbséget tesz a hitelintézetek és a pénzügyi vállalkozások között. Kétségeim vannak afelől, hogy a békéltető testületek hitelintézetek általi elfogadottságát a pénzügyi vállalkozások delegálási joga bármilyen szempontból befolyásolná.
Álláspontom szerint az alapvető kérdés nem az, hogy a kisebb összegű jogviták eldöntésére a békéltető testületek, vagy egy önálló banki ombudsman intézménye hivatott. A lényegi követelményt abban látom, hogy működjön egy olyan alternatív vitarendezési fórumrendszer, amely mind a szolgáltatók, mind az ügyfelek számára költséghatékony és gyors vitarendezést tesz lehetővé, legalább a kisebb értékű ügyekben. Ennek létrehozása és hatékony működtetése az állam és a bankszektor közös felelőssége.

8. A PSZÁF és az NFH panaszkezelési hatásköre és eljárása tekintetében
A Bankszövetség tájékoztatása szerint a jelentésemben feltárt problémákat, bizonytalanságokat e téren nem tapasztalták, ugyanakkor felvetették, hogy a panaszkezelés problémájára is megfelelő megoldásnak találná és támogatná a banki ombudsman intézményének létrehozását.
Az NFH főigazgatója szerint a korábbi szabályozás alapján sem lehetett konkuráló hatáskörökről beszélni, mert a jelentés megírásakor hatályos szabályokból egyértelműen levezethető a PSZÁF hatásköre.
Az „Új rend és szabadság” programért felelős kormánybiztos egyetértett a jelentésemben e témát érintően tett megállapításaimmal és intézkedési javaslataimmal.
A PSZÁF főigazgatója a szociális és munkaügyi miniszter, a Miniszterelnöki Hivatalt vezető miniszter, valamint a pénzügyminiszter válasza rámutat arra, hogy a jelentésem kiadásának idején még az Országgyűlés előtt lévő, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló törvényjavaslat, valamint a fogyasztóvédelmi tőrvény módosítása a jelentésemben megfogalmazott követelmények szerint egyértelművé teszi a szóban forgó hatásköri problémákat. A döntően 2009. szeptember 1-jétől hatályos új szabályozás egyértelművé teszi a PSZÁF eljárási kötelezettségét a pénzügyi szolgáltatókat és szolgáltatásokat érintő egyedi panaszügyekben. Az NFH hatásköre az új szabályozás alapján a pénzügyi szektorban korlátozott: csak a panaszkezelési és ügyfélszolgálati szabályok, valamint a reklámtilalmak kezelésére terjed ki.
A pénzügyminiszter a válaszában utalt arra is, hogy a Pszáftv. 2008. szeptember 1-jétől hatályos módosítása az általam felvetett követelményeknek is megfelelően szabályozza újra a PSZÁF eljárását és a közérdekű keresetindítás lehetőségét. 
A PSZÁF főigazgatójának álláspontja szerint a Felügyelet hatáskör hiányában nem alkalmazhatja az Fgytv. szerinti jogkövetkezményeket. 
Mindezek ellenére, a jelentésemre adott válaszok egyike sem fogalmaz meg érdemi szakmai ellenvetést arra vonatkozóan, hogy megfelelő jogszabályi felhatalmazás esetén a PSZÁF miért ne alkalmazhatná az Fgytv. szerinti jogkövetkezményeket (pl. a jogsértő állapot megszüntetésének elrendelését, a jogsértő magatartás további folytatásának megtiltását, a feltárt hibák, hiányosságok megszüntetésére kötelezést, vagy a fogyasztóvédelmi bírságot kiszabását. Mindazonáltal, a hatáskörök tisztázása tekintetében, előrelépésnek tartom e téren az időközben elfogadott új szabályozást. 

9. Magáncsőd szabályozása tekintetében
Az igazságügyi és rendészeti miniszter tájékoztatása szerint 2000-ben folytak előkészítő munkálatok a magáncsőd szabályozása érdekében. E munkálatok alapján azonban – politikai akarat hiányában – jogszabály megalkotására nem került sor. A miniszter emellett utalt arra is, hogy a szociális igazgatásokról és a szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény 55. §-a alapján jelenleg is lehetőség van arra, hogy a települési önkormányzat szociális rászorult személyek részére lakhatást segítő ellátást nyújtson. Ezen adósságkezelési szolgáltatás a magáncsőd intézményének egyfajta előfutáraként tekinthető. Bár hivatalos tájékoztatást nem kaptam, a szakmai konzultációk és sajtóhíradás alapján arról értesültem, hogy a minisztériumban ez év nyarán ismételten megindultam a szakmai munka a magáncsőd szabályozásának előkészítése végett.
Az NFH főigazgatója szerint a lakosság nagymértékű eladósodása és a lakossági csődök megelőzése jogalkotással, vagy jogszabály módosítással (pl. az egyoldalú szerződésmódosítás korlátozásával, vagy az ügyleti kamat mértékének maximalizálásával) nem lehetséges. álláspontja szerint e téren mind a hitelező, mind a kölcsönfelvevő felet fokozott felelősség terheli.
A nemzeti fejlesztési és gazdasági miniszter e téren szükségesnek tartaná a kérdéskör megfelelő vizsgálatát figyelemmel a nemzetközi tapasztalatokra és a hazai szabályozási környezetre gyakorolt hatásokra is. 
Álláspontom szerint nem kétséges, hogy a magáncsőd intézmények szabályozása kellő megalapozást igényel, mind az intézmény konkrét célját, mind a részletes szabályokat illetően. Fontosnak tartom, hogy ezen intézmény mielőbb működővé váljon hazánkban is, érdemi védelmet adva a fizetésképtelenné vált természetes személy adósok számára, annak egyidejű rögzítése mellett, hogy az új szabályozásban fokozott figyelmet kell fordítani annak elkerülésére, hogy azzal bárki visszaélve, indokolatlanul megszabadulhasson pénzügyi kötelezettségeitől.

Intézkedéseim
A./ Fenntartom az OBH 1600/2008. sz. jelentésben az Obtv. 25. §-a alapján a miniszterelnöknek tett javaslatomat, miszerint a Kormány a jogalkotásért felelős igazságügyi és rendészeti miniszter koordinációja mellett 
– egészítse ki a hitelintézetekre és pénzügyi vállalkozásokra vonatkozó 1996. évi XCII. törvény rendelkezéseit akként, hogy minden pénzügyi szolgáltató a szerződés megkötésekor adja át ügyfelének a fogyasztóvédelmi szervek elérhetőségét tartalmazó tájékoztatót;
– egészítse ki a hitelintézetekre és pénzügyi vállalkozásokra vonatkozó 1996. évi XCII. törvény rendelkezéseit a pénzügyi szolgáltatók aktív kitanítási kötelezettségével;
– egészítse ki a hitelintézetekre és pénzügyi vállalkozásokra vonatkozó 1996. évi XCII. törvény rendelkezéseit a felmondás utáni igényérvényesítés határidejének meghatározásával;
– módosítsa a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvényt akként, hogy ne legyen lehetőség lakóingatlan esetében az ingatlan a becsérték felének megfelelő értéken történő megszerzésére.
B./ Az Obtv. 21. §-a alapján kezdeményezem 
– a Bankszövetségnél és tagintézményeinél az ügyfelek megfelelő tájékoztatására vonatkozó magatartási kódexhez való csatlakozást,
– a pénzügyminiszternél, a gazdasági és közlekedési miniszternél, a szociális és munkaügyi miniszternél, és az igazságügyi és rendészeti miniszternél, hogy dolgozzanak ki megfelelő stratégiát a lakossági csődök megelőzésére és a magánszemély csődjére vonatkozó eljárás bevezetésére.
C./ Az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a szociális és munkaügyi miniszternek, a pénzügyminiszternek, valamint az igazságügyi és rendészeti miniszternek 
– annak megfontolását, hogy fogyasztóvédelmi eljárásai keretében a PSZÁF-nak legyen lehetősége az Fgytv. 47. § a)-c) és i) pontjában meghatározott jogkövetkezmények alkalmazására;
– hogy dolgozzák ki a hatékony fellépés eszközeit és lehetőségeit az ügyfelek számára indokolatlanul nagy pénzügyi terhet jelentő, valamint az uzsorás kölcsönszerződések elterjedésének visszaszorítása érdekében.
D./ Az OBH 1600/2008. számú jelentésemre adott válaszára figyelemmel, az Obtv. 21. §-a alapján kezdeményezem a Bankszövetségnél és rajta keresztül valamennyi tagintézményénél, hogy 
– különös gondossággal járjanak el hitelezési tevékenységük során;
– abban az esetben, ha úgy döntenek, hogy bizonyos településeken fekvő ingatlanokat piaci értékük meghatározhatatlansága miatt biztosítékként nem fogadnak el, akkor különös figyelmet fordítsanak arra, hogy ezen döntésük valós tényeken és adatokon nyugodjon, ne eredményezzen indokolatlan megkülönböztetést és döntésüket – annak indokoltsága szempontjából rendszeresen vizsgálják felül;
– egyoldalú szerződésmódosítási joguk gyakorlása során mindig legyenek figyelemmel ügyfeleik jogos érdekeire is, és abban az esetben, ha a piaci feltételek változása lehetővé teszi, ne feledkezzenek meg az ügyfelek terheit csökkentő változásokról sem.
E./ Az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a pénzügyminiszternek és a Bankszövetségnek, valamint tagintézményeinek, hogy mielőbb készítsék el és léptessék hatályba az egyoldalú szerződésmódosítások korlátozására vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket és az azzal összefüggő önkéntesen vállalt magatartási szabályokat.
F./ Az Obtv. 21. §-a alapján kezdeményezem az oktatási miniszternél, a PSZÁF Felügyeleti Tanácsa elnökénél, a Bankszövetségnél, valamint rajta keresztül tagintézményeinél, hogy együttesen és önállóan is tegyenek érdemi lépéseket a lakosság pénzügyi ismereteinek középtávon is hatékony fejlesztése érdekében.
G./ Az Obtv. 21. §-a alapján kezdeményezem a szociális és munkaügyi miniszternél, és az igazságügyi és rendészeti miniszternél, hogy tegyék meg a szükséges érdemi intézkedéseket annak érdekében, hogy a pénzügyi szolgáltatások esetében is működjön egy olyan alternatív vitarendezési intézményrendszer, amely rendelkezik a viták rendezéséhez szükséges és a felek által is elfogadott szakmai felkészültséggel. 

Budapest, 2008. november 17.

Dr. Szabó Máté sk.