Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 3595/2008. számú ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
Az eljárás megindulása
A sajtóból értesültem arról, hogy nemrégiben a XVII. kerület határán, Budapest közigazgatási területén súlyos balesetet szenvedett egy motorkerékpáros, akinek sürgősségi ellátása mintegy 50 perc késedelemmel történt meg. A sajtó híradásai szerint az Országos Mentőszolgálat (OMSZ) szóvivője mindezt azzal magyarázta, hogy a téves helymeghatározás miatt a mobil telefonos riasztást követően haladéktalanul kiküldött rohamkocsi „nem találta” a baleset helyszínét. Ezt követően több hívás is érkezett a szolgálat központjába, azonban a mentést egy később arra közlekedő betegszállító mentőautó személyzete kezdte meg, illetve ők riasztották a Szolgálatot az adekvát ellátás érdekében. Végül a közel egyórás késedelemmel helyszínre érkező mentő szállította a súlyos sérültet kórházba. Ugyancsak a sajtó híradásaiból ismert, hogy a Pest Megyei Rendőr–főkapitányság (PMRFK) és a Budapesti Rendőr–főkapitányság (BRFK) XVII. ker. Rendőrkapitánysága (RK) munkatársai között illetékességi vita volt a baleset helyszínével kapcsolatban, továbbá, hogy a segélyhívás átadása helyett újabb segélyhívás kezdeményezésére hívták fel az egyik segélykérőt.
Mindezekre figyelemmel felmerült a jogbiztonság követelményével, valamint az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségével, valamint a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásság gyanúja, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16.§ (2) bekezdés alapján, hivatalból vizsgálatot indítottam, melynek eredményes lefolytatása érdekében az Obtv. 18. § (2) bekezdése alapján tájékoztatást, és az iratok és a hangfelvételek megküldését kértem az országos rendőr-főkapitánytól, valamint az OMSZ főigazgatójától. 

A megállapított tényállás
Az országos rendőr-főkaptány tájékoztatása alapján megállapítottam, hogy 2008. Június 04-én 22 óra és 22 óra 04 perc között egy személygépkocsi Budapest XVII. kerület Tarcsai úton Budapest irányába haladt, amikor az előtte haladó jármű előzésébe kezdett. Az előzés végrehajtása során azonban összeütközött a vele szemben közlekedő, motorkerékpárral. A baleset során a motorkerékpár vezetője 8 napon túl gyógyuló, súlyos sérüléseket szenvedett, a járművekben anyagi kár keletkezett. A személygépkocsi vezetője a balesetet követően a helyszínről segítségnyújtás és megállás nélkül továbbhajtott.
Az OMSZ–hoz érkezett első bejelentés időpontja, ami 22 óra 04 perc. Ezt az időpontot erősíti meg a BRFK jelentése is, amely szerint az első hívás a 112-es segélyhívóra, melyben 22 óra 06 perckor érkezett a BRFK Központi Ügyeletére. Ebben a hívó – ennek okának meghatározása nélkül – mentőt kért, („Mentőt szeretnék gyorsan, S.O.S-ben, a … keresz…!”) e kérését kezelő az OMSZ kapcsolásával igyekezett teljesíteni. (A hívó a későbbi meghallgatása során elmondta, hogy a baleset tényét, mint a mentők hívásának okát nem közölte, mert ismeretei szerint a 112-es hívót egy diszpécser veszi fel, akivel nem kívánta a baleset tényét közölni. Ezen túlmenően elmondta még, hogy az OMSZ munkatársával folytatott beszélgetése alkalmával a baleset helyszínéül a Pécelről Pestre vezető Utat, illetve arról az útról jobbra, Nagytarcsa felé vezető keresztutat jelölte meg.)
22 Óra 18 perckor újabb hívás érkezett a BRFK Központi Ügyeletére, melyben egy másik bejelentő közölte a kezelővel a baleset tényét és azt, hogy a mentőket már értesítették. A bejelentő a baleset helyszíneként Budapest XVII. kerületi címet adott meg, de a helyszín pontosítása során már bizonytalan volt.
A kezelő próbálta a bejelentőt a XVII. Kerületi RK Ügyeletére kapcsolni, de annak sikerességét a rendelkezésre álló adatok birtokában nem lehetett megállapítani, azonban a további adatok ismeretében valószínűsíthető, hogy ez sikertelen volt. Ezt követően a BRFK Központi Ügyeletének kezelője a balesetről 22 óra 24 perckor értesítette a PMRFK Gödöllői Rendőrkapitányság Ügyeletét.
A Gödöllői Rendőrkapitányság ügyeletese ekkor közölte, hogy a bejelentés már hozzá is beérkezett (a Gödöllői Rendőrkapitányság Ügyeletére 22 óra 20 perckor már – egy harmadik bejelentőtől – érkezett bejelentés). A lefolytatott beszélgetés alkalmával derült ki a Gödöllői Rendőrkapitányság ügyeletese számára, hogy a hozzá beérkezett bejelentésben a bejelentő a baleset helyszínét pontatlanul adta meg, így járőreit a rossz címre a Kistarcsa és Pécel közötti útszakaszra küldte ki.
Ezt követően 22 óra 32 perckor újabb bejelentés érkezett a BRFK Központi Ügyeletére, melyben egy újabb – sorrendben negyedik – bejelentő panaszkodott, hogy még sem a mentő, sem a rendőrség nem ért a helyszínre.
A kezelő a hívást várakoztatva hívta a BRFK XVII. Kerületi Rendőrkapitányság Ügyeletét, ahol az ügyeletes közölte, hogy nekik nincs tudomásuk a balesetről. A BRFK Központi Ügyeletének kezelője közben újabb hívást fogad, de a várakoztatott hívást véletlenül átkapcsolja a XVII. Kerületi Rendőrkapitányság Ügyeletére. 
Az e közben fogadott újabb hívás során a hívó – immár ötödik bejelentő – a XVII. Kerületi Rendőrkapitányságot kérte, de a kapcsolás nem sikerült, hiszen a vonal az előző véletlen átkapcsolt hívás miatt foglalt volt.
A XVII. kerületi Rendőrkapitányság Ügyeletére kapcsolt hívás (22 óra 42 perckor, vagyis 38 perccel az első segélyhívást követően) szintén a baleset helyszínéről érkezett. A bejelentő és a Rendőrkapitányság ügyeletese megpróbálta a helyszínt pontosítani. A bejelentő mentőt és rendőrt kért a helyszínre, melyre az ügyeletes közölte, hogy a baleset „nem nálunk van”. A bejelentő többszöri visszakérdezésére a XVII. Kerületi Rendőrkapitányság ügyeletese közölte, hogy járőr tőlük nem megy ki, mert az nem az ő illetékességi területük.
Ezt követően a BRFK Központi Ügyelete és a XVII. kerületi Rendőrkapitányság Ügyelete között 22 óra 44-48 perc között még két rövid beszélgetés zajlott le a baleset pontos helyszínének kiderítése érdekében, majd a XVII. kerületi Rendőrkapitányság ügyeletese mégis járőrt küldött a helyszínre.
A Kistarcsai Rendőrőrs járőrei a küldést 22 óra 24 perckor kapták, majd a helyszínre, annak telefonon történő pontosítását, helyesbítését követően 22 óra 40 perc körül, a legutolsó segélyhívás után érkeztek ki. A BRFK XVII. kerületi Rendőrkapitányság járőrei ezt követően 22 óra 55 perckor érkeztek meg.
Mire az első rendőrjárőr a helyszínre ért egy mentőautó — amely nem a baleset helyszínére küldött mentőegység volt — már a helyszínen volt és a sérültet vizsgálta.
A BRFK XVII. Kerületi Rendőrkapitányság járőre a helyszínről visszajelentve közölte az ügyeletessel, hogy a helyszínen lévő mentőegység a sérültet nem tudja megfelelő ellátásban részesíteni, így kérte, hogy az ügyeletes értesítse a 104-es hívószámon az OMSZ–t.
A mentők sürgetésére a korábban kiérkezett Kistarcsai Rendőrőrs járőrei is intézkedtek az ügyeletükön keresztül.
Az adott útvonalon éppen arra közlekedő (nem a küldésre riasztott) mentőegység helyszínre érkezésére pontos időpont nincs, de az általuk kért gödöllői mentőegység 22 óra 46 perckor, majd a sérült ellátására ténylegesen alkalmas mentőegység 23 óra 10 perckor érkezett a helyszínre.
Összességében tehát megállapítható, hogy a balesetben sérült személy ellátására a mentőszolgálat értesítése az esemény megtörténtét követő pár percen belül (22 óra 04 perc) megtörtént, de a bejelentők által szolgáltatott pontatlan adatok alapján a baleset pontos helyszíne nem volt egyértelműen behatárolható, így sajnálatosan a sérült ellátására alkalmas mentőegység csupán 23 óra 10 perckor érkezett a helyszínre.
Az OMSZ főigazgatója arról tájékoztatott, hogy a sérült motoros ellátására 2008. június 04-én 22.10 órakor érkezett az első bejelentés. A mentésirányító a gödöllői mentőállomásról haladéktalanul elindította a rendelkezésére álló szabad mentőegységet. A félreérthető módon meghatározott cím miatt ez a mentőegység 22.46 órakor érkezett a helyszínre.
Egy újabb megkeresés 22.51 órakor történt, kerülő úton a XVII. kerületi Rendőrkapitányságról (hanganyag 2. felvétel), ekkor azonban a gödöllői mentőegység már a helyszínen volt. A bejelentést követően a mentésirányító a közelben tartózkodó egyébként másik beteg szállítását végző mátyásföldi mentőegységet is a helyszínre küldte, aki 23.10 órakor érkezett meg. Időközben egy arra járó nagykátai mentőegység is észlelte az eseményt, amit rádión jelentett mivel a sérült ellátásában érdemi szerepe nem volt, erről külön dokumentáció nem készült.
A főigazgató a helyzet tárgyszerű megítélése érdekében arra kért, hogy az ellátást végző traumatológia vezetője szakvéleményét szerezzem be annak eldöntésére, hogy a sajnálatos késedelem a sérült definitív ellátását és életkilátásait milyen mértékben befolyásolta. Ettől – mivel az a hatáskörömbe nem tartozó orvosi szakkérdésre vonatkozott – vizsgálatom során letekintettem.
A főigazgató válaszában arra is kitért, hogy a segélyhívó telefonszámokkal kapcsolatban több fórumon kifejtették azon álláspontunkat, miszerint „112”-es segélyhívószámot a Magyarországon tartózkodó külföldiek részére célszerű üzemeltetni. A nemzeti hívószám megtartása azért előnyös, mert így egy lépcsőfok – ami késedelmet, esetleg információ-torzulást okozhat – kimarad, ily módon a reagálási idő csökkenhető.
Vizsgálatom során hasznosítottam a 112-es egységes európai segélyhívó működésével kapcsolatos már meglévő ombudsmani tapasztalatokat, melyek szerint a segítségnyújtás késlekedés döntően három okra – a riasztási láncban megfigyelhető áttételek nagy száma, a hívó fél helyzet-meghatározásának hiánya, valamint az esetleges információ-torzulás – vezethető vissza. A vizsgált esetben nem okozott késlekedést a riasztási rendszerben jelenlévő áttételek nagy száma.
A távközlő-hálózatok azonosítóinak felosztási tervéről szóló 10/2001. (III. 27.) MeHVM rendelettel hazánk – európai uniós jogharmonizáció során – bevezette a 112-es egységes európai segélyhívószámot. Az egységes segélyhívó szám bevezetésére és szabályozására külön jogszabály nem született, az arra vonatkozó rendelkezések különböző szintű jogszabályokban utalásként jelennek meg. (Így a hírközlésről szóló 2001. évi XL. törvény; az egyetemes távközlési szolgáltatás részletes műszaki követelményeiről szóló 23/2001. (XII. 22.) MeHVM rendelet; a távbeszélő-szolgáltatási piacon jelentős piaci erővel rendelkező távközlési szolgáltató által nyújtott távbeszélő-szolgáltatás díjairól, valamint az egyetemes távközlési szolgáltatással kapcsolatos díjcsomagokról szóló 3/2002. (I. 21.) MeHVM rendelet) A 112-es hívószám Magyarország teljes területéről, bármely hálózatból, bármilyen típusú készülékkel hívható. Ezeket a hívásokat az egyes megyei, illetve a Budapesti Rendőr-főkapitányság ügyeletén fogadják. A hívásokat innen attól függően továbbítják, hogy az adott segélyhívásra mely másik azonnali beavatkozó szerv – a vizsgált esetben az OMSZ – bevetése vagy közreműködése szükséges.
Amint azt az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese az OBH 1955/2002. számú jelentésében is megállapította, a „riasztási rendszer jelen formájában – a rendszerben meglévő áttételek nagy száma, és ennek következményeként előforduló indokolatlan késedelem miatt – az élethez [Alkotmány 54. § (1) bekezdés], a tulajdonhoz [Alkotmány 13. § (1) bekezdés], valamint a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogot [Alkotmány 70/D. § (1)-(2) bekezdés] közvetlenül veszélyezteti, továbbá az állam nem tesz eleget maradéktalanul objektív alapjogvédelmi kötelezettségének [Alkotmány 8. § (1) bekezdés] sem. Mindez a felsorolt alapjogok tekintetében visszásság közvetlen veszélyét hordja magában.”
A korábbi helyszíni vizsgálatok során kezdeményezett próba-segélyhívások egy esetben (Ld. az OBH 3182/2003. sz. jelenést) egy városi rendőrkapitányság ügyelete a kísérleti jelleggel bejelentett tűzeset szempontjából gyakorlatilag indifferens kérdésekkel feltehetőleg a hívás téves vagy rosszindulatú voltát kívánta ellenőrizni. A tűzoltás, illetve a mentés szempontjából releváns kérdéseket – amelyekből például az égés intenzitására, esetleg a veszélyben lévő személyekre, sérültekre lehetett volna következtetni –, nem tett fel az ügyeletes. Az ügyelet – ahelyett, hogy a hívást a beavatkozó szervnek, vagy a katasztrófavédelmi igazgatóság ügyeletére továbbította volna – járőrt tervezett küldeni a bejelentésben szereplő külterületre, ezzel további jelentős időveszteség közvetlen veszélyét okozva. A helyettes biztos erre figyelemmel megállapította, hogy „a hívás hosszú időtartama, és nem az előírásoknak megfelelő intézkedés szintén alkalmas volt arra, hogy az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye, az Alkotmány 54. § (1) bekezdése szerinti élethez és testi épséghez, az Alkotmány 13. § (1) bekezdése szerinti tulajdonhoz, valamint az Alkotmány 70/D. § (1)-(2) bekezdéseiben biztosított lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog, továbbá az Alkotmány 8. § bekezdésében előírt állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége vonatkozásában alkotmányos joggal összefüggő visszásság keletkezzen.”
Az OBH 4047/2006. sz. ügyben – több próba-segélyhívás tapasztalatai alapján – az ombudsman azt állapította meg, hogy a riasztási rendszerben jelentős tartalék található, bár az is igaz, hogy jelentős és érdemi változás történt a segélyhívó hívások kezelésének rendszerében. Ekkor foglalkozott először a segélyhívást kezdeményezők azonosításával kapcsolatos kérdésekkel. Az elektronikus hírközlésről szóló 2003. évi C. törvény 145. § (2) bekezdése szerint a segélyhívások (a rendőrség, a tűzoltóság és a mentőszolgálat, valamint a „112”) megválaszolása céljából a telefonszolgáltató a hívó fél azonosítása kijelzésének letiltására, továbbá a helymeghatározási adatok kezelésére vonatkozó hozzájárulásának hiánya vagy visszavonása esetén is köteles a segélyhívó szolgálatok kérésére, rendelkezésre bocsátani – külön jogszabályban meghatározott módon – a hívó fél azonosítására, illetve a helymeghatározásra vonatkozó adatokat. Az elektronikus hírközlési szolgáltató adatkezelésének különös feltételeiről, az elektronikus hírközlési szolgáltatások adatbiztonságáról, valamint az azonosító kijelzés és hívásátirányítás szabályairól szóló 226/2003. (XII. 13.) Korm. rendelet 6. § (2) bekezdése értelmében a hívószámkijelzés letiltása nem alkalmazható – egyebek mellett – a segélyhívó szolgálatok hívószámaira, beleértve a „112” egységes európai segélyhívószámra irányuló hívások esetén. A segélyhívások megválaszolása céljából a szolgáltató a hívó fél azonosítása továbbá a helymeghatározási adatok kezelésére vonatkozó hozzájárulásának hiánya vagy visszavonása esetén is köteles a segélyhívó szolgálatok kérésére, rendelkezésre bocsátani a hívó fél azonosítására, illetve a helymeghatározásra vonatkozó adatokat.
Az egyértelmű jogi szabályozás ellenére – már több mint két éve is – csaknem valamennyi híradóügyeleten „kívánságként” fogalmazták meg a segélyhívó fél helymeghatározásának lehetőségét. (Ennek különösen a helyismerettel nem rendelkező, vagy úton lévő/utazó segélykérő esetén lenne kiemelkedő jelentősége, de alkalmas lenne a vakriasztás kiszűrésére is.) A segélykérő helymeghatározásának elmaradása egyébként alkalmas lehet arra, hogy a tulajdonhoz, az élethez és testi épséghez, a legmagasabb szintű testi, lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozzon.
Két vizsgált tűzoltóságon volt olyan számítógépes bevetés-irányító rendszer, amely a riasztási folyamattól kezdve, az ideális útvonal megtervezésén, és a helyszínre érkezést követően egészen a bevonulásig (laktanyába történő visszatérés) jelentős segítséget nyújt a tűzoltómunka során. Az OBH 3182/2003. számú jelentés is foglalkozott a bevetés-irányító rendszerekkel. Az abban kifejtettek szerint az integrált bevetés-irányító rendszerek alkalmazása során „egy bejelentéshez, eseményhez – az adott szituáció függvényében – optimalizáltan kapcsolhatóak a szükséges erőforrások, feladatok, helyszínek és prioritások. Ezeknek köszönhetően csökkenthető a szervezetek reakcióideje, több bejelentés kezelhető azonos létszámmal és növelhető a bejelentők biztonságérzete.
A bevetés-irányítási feladatok elvégzéséhez megfelelő információkkal kell rendelkezni a bejelentőről, az eseményről, a helyszínről, a végrehajtandó feladatról, a mozgósítandó szervezetekről, azok készültségéről, elérhetőségéről, valamint helyzetéről. Ezt – adott bevetési létszám és esetszám felett – kizárólag megfelelően összehangolt információs rendszerekkel lehet hatékonyan megvalósítani.” Ezen álláspontot én is osztom, ezért felhívom a figyelmet a bevetés-irányító rendszerek alkalmazásában rejlő, mindeddig ki nem használt lehetőségekre. 
Legutóbb – éppen az OMSZ Észak-alföldi Regionális Mentőszervezeténél is folytatott vizsgálatom során – 2008. áprilisában foglalkoztam, a segélyhívásokkal kapcsolatos problémákkal. OBH 2453/2008. sz. jelentésemben rámutattam, hogy a vakriasztások visszaszorításával, illetve az ún. cellakereső rendszer segítségével lényegesen hatékonyabbá válhat a mentőszolgálat tevékenysége. 
A határozott jogi szabályozás ellenére a mentőszolgálat szakemberei ezúttal is életmentő feltételként fogalmazták meg a segélyhívó fél pontos helymeghatározásának tényét. Ennek különösen a helyismerettel nem rendelkező, úton lévő, vagy utazó segélykérő esetén van kiemelkedő jelentősége, azonban – áll a jelentésben – alkalmas lehet a vakriasztás kiszűrésére is. Abban az esetbe tehát, ha segélyhívás érkezik a mentőszolgálathoz, de a hívó valamely oknál fogva nem képes a baleset pontos helymeghatározására, a mentőszolgálat diszpécsere számára a hívó fél mobilszolgáltatója – a felhívott jogszabályok alapján – köteles az ún. cellakeresés segítségével a helyi koordináták pontos megjelölésére.
Mindebből következően a segélykérő rendszer elégtelensége, a segítségre szoruló pontos helymeghatározásának elmaradása az Alkotmányban deklarált élethez és testi épséghez, illetve a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásság közvetlen és folyamatos veszélyét hordozza.

Érintett alapvető jogok
A jogállamiság elve és az abból fakadó jogbiztonság követelménye: A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam. (Alkotmány 2. § (1) bekezdés)
Az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége: A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. (Alkotmány 8. § (1) bekezdés)
Élethez és testi épséghez való jog: A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. (Alkotmány 54. §)
A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog: 70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság (…) az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével (…) valósítja meg. (Alkotmány 70/D. § (1) és (2) bekezdés)

Megállapításaim
I. 1. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A vizsgálattal érintett Budapesti Rendőr-főkapitányság az Obtv. 29. § (1) d) pontja szerinti rendvédelmi szerv, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
Hasonlóan az OBH 2452/2008. és az OBH 5266/2008. sz. jelentéseimhez, arra is fel kívánom hívni a figyelmet, hogy az Rtv. preambuluma célként fogalmazza meg „a Magyar Köztársaság Alkotmányának és nemzetközi jogi kötelezettségeinek, valamint a jogállamiság követelményeinek megfelelően működő Rendőrség kialakítás[át]”. Az Rtv. 2. § (1) bekezdése második mondata szerint „A Rendőrség tiszteletben tartja és védelmezi az emberi méltóságot, óvja az ember jogait.”
2. Obtv. 16. § (1) bekezdéséből csak a hatóság fogalmára lehet következtetni. Ezen túlmenően „az Obtv. az országgyűlési biztosok jogértelmezésére bízza annak eldöntését, hogy mely szervek tekinthetők közszolgáltatónak. Az országgyűlési biztosok minden esetben közszolgáltatónak tekintik a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen azokat, amelyek esetében a kérelmezőnek nincs lehetősége annak megválasztására, hogy az általa igényelt szolgáltatás igénybevételére kivel szerződjön, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe.” A kialakult ombudsmani gyakorlat szerint közszolgáltatást végző szervnek kell tekinteni – egyebek mellett – azokat a hatóságnak nem minősülő szerveket, amelyek jogszabály vagy szerződés alapján állami vagy önkormányzati feladatot látnak el. 
Ennek megfelelően az OMSZ a mentést, mint az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvényben meghatározott állami feladatot lát el, ezért tevékenysége közszolgáltatásnak minősül. 
A 112-es európai segélyhívó szám üzemeltetésével kapcsolatban a következőket emelném ki: Jelenleg a megyei rendőr-főkapitányságok ügyeletei fogadják a 107 és 112 számokra érkező segélyhívásokat, és mint ilyenekre rendvédelmi szervként kiterjed az ombudsman hatásköre. A segélyhívások kezelésének azonban nem ez az egyetlen lehetséges módja, hanem a feladatot az állam döntésétől függően más – akár az Obtv. szerint hatóságnak nem minősülő – szerv is elláthatja. Figyelemmel arra, hogy az egységes európai segélyhívó működtetése nem tekinthető hagyományos hatósági feladatnak, az a közigazgatás maga nyújtotta közszolgáltatás, ezért az egységes európai segélyhívót működtető szervezetre – függetlenül, hogy az Obtv. értelmében hatóságnak tekinthető-e – mint közszolgáltatást végző szervre terjed ki hatásköröm.

II. 1. A vizsgált ügyben a balesetet szenvedett járművezetőhöz közel csak jelentős késedelmet követően érkezett segítség. Köztudomású, hogy a mentés során kiemelkedő jelentősége van annak, hogy mennyi időn belül kezdik meg a segítségnyújtást, és minden olyan körülmény, amely a tényleges kiérkezési idő hosszabbodására vezet, egyúttal a mentésre szoruló személy túlélési esélyére meglehetősen negatív hatással van. 
A vizsgált esetben a segélyhívás és a mentés megkezdése között mintegy egy óra telt el, holott a mentőegységnek a helyszínre érkezéséhez ennek töredéke is elegendő lehetett volna, amennyiben akár a mentők, akár a 112-es segélyhívószámot működtető BRFK ügyelete, vagy bármely rendőri szerv ismerhette volna a baleset helyszínét. Mindez pedig a – korábbi ombudsmani gyakorlatban már problematizált – következő kérdésre világít rá:
– a bejelentő pontos helyének ismerete elengedhetetlen a beavatkozás megtervezése során;
– nem ritka, hogy a bejelentő az őt ért sokkhatás, más stressz, vagy bármi más okból (aludt a baleset előtt, eltévedt stb.) erre vonatkozó, megbízható információval nem rendelkezik;
– a bejelentő pontos helyzetének ismerete jelentős részben csökkentheti a vakriasztás lehetőségét.
A vizsgált ügyben – annak ellenére, hogy az Eht. erre elvi lehetőséget biztosítana – az érintett szervek a bejelentésben nyilvánvalóan hibásan megjelölt helyszín helyett, a baleset tényleges helyszínét csak hosszabb idő alatt tudták beazonosítani. A megküldött iratok, és hangfelvételek még utalást sem tartalmaztak arra, hogy bárki a szolgáltatóktól kért volna tájékoztatást a bejelentők helyzetének lehető legpontosabb meghatározása érdekében, ehelyett meglehetősen esetlegesnek tűnő módon, és jelentős késedelmet követően kezdték el a balesetet szenvedő járművezetőjének keresését.
Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy a segélykérő rendszer elégtelensége, a segítségre szoruló korrekt helymeghatározásának elmaradása az Alkotmányban deklarált élethez és testi épséghez, illetve a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozott.
2. A vizsgált esetben – szemben a korábbi ombudsmani tapasztalatokkal – nem a riasztási láncban meglévő áttételek nagy száma okozta az időveszteséget, ugyanis az OMSZ az átkapcsolni kért hívás miatt előbb értesült a balesetről, mint a rendőrség. A beavatkozásban résztvevő szervek között azonban nem volt érdemi kommunikáció, így egymástól függetlenül próbálták a sérültet megkeresni. 
Úgy vélem, hogy a mentésben és segítségnyújtásban résztvevő szervek közötti aktív – a segélyhívás átadását meghaladó mértékű – kommunikáció elengedhetetlen színvonalas ellátásához. E kommunikációnak a segélyhívás beérkezésétől a beavatkozásban szükségképpen résztvevő szervek riasztásán keresztül, a beavatkozás helyszínén történő együttműködésen túl a károk felszámolása mellett, az esetleges további feladatok (pl. hozzátartozók értesítése stb.) professzionális ellátásáig a folyamat egészében magas szinten és nagy intenzitással kell zajlani. Ezek hiánya ugyancsak a feladatellátás késedelméhez, rosszabb esetben színvonalának csökkenéséhez vezethet, amely ugyancsak alkalmas arra, hogy az élethez és testi épséghez, illetve a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozzon.
3. A rendelkezésemre bocsátott hangfelvételek alapján úgy vélem, hogy a 112-es segélyhívót fogadó BRFK Ügyelet, valamint a XVII. Kerület RK. Ügyelete nem rendelkezett azokkal az ismeretekkel, képességekkel, amelyekkel a gyakorlatilag sokkhatás alatt álló bejelentőket képes lett volna megfelelően megnyugtatni, egyúttal pedig a mentéshez elengedhetetlenül szükséges információkat megszerezni. Úgy vélem, hogy a segélyhívások egységes kezeléséhez szükséges speciális ismeretek – pl. miként kell a bejelentőt megnyugtatni, vagy egy zaklatott, illetve sokkos állapotban lévő bejelentőtől a szükséges információkat beszerezni, esetleg a vaklármát megalapozottan kiszűrni stb. – hiánya esetenként a beavatkozás megkezdését tovább késleltetheti, vagy éppen újabb, megoldásra váró problémákat generálhat. Így a bejelentők – amint a vizsgált esetben is – újabb, és újabb segélyhívásokkal fordulnak a különböző, szerintük hatáskörrel és illetékességgel rendelkező szervezetekhez, maguk kezdenek a helyszínen intézkedni, vagy – amint arra szintén volt már példa – a beavatkozó szervezet munkatársait éri a helyszínen támadás.
A 112-es segélyhívószámon érkezett első hívás alkalmával a „mentőt szeretnék, gyorsan, S.O.S.-ben” tartalmú bejelentést a kezelő az OMSZ Irányító Csoport kapcsolására irányuló kérdésként tekintette, azonban kísérletet sem tett arra, hogy a bejelentés indokát, és a beavatkozáshoz szükséges legfontosabb körülményeket tisztázza. A vizsgált esetben valóban egyfajta telefonközpontként funkcionált: a segélyhívások jelenlegi kezelése sem a beavatkozások tervezésében, sem azok kivitelezésében nem nyújtott az egységes bejelentés-kezelésből fakadó előnyöket.
A korábbi ombudsmani vizsgálatok során szerzett tapasztalatok, és jelen vizsgálatom alapján úgy vélem, hogy a 112-es egységes európai segélyhívó jelen formában történő működtetése nemhogy nem mozdítja elő az egységes szemléletű segítségnyújtás megszervezését, hanem – esetenként – kifejezetten megnehezíti azt. Mindez pedig alkalmas arra, hogy az élethez és testi épséghez, illetve a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásságot okozzon.

III. Figyelemmel arra, hogy jelenleg is napirenden van az egységes európai segélyhívó számra (112) alapozott Egységes Segélyhívó Rendszer (ESR) kialakítása, indokolt a következőkre is kitérni:
A segélyhívások egységes kezelése több országban – évek, esetenként évtizedek óta – magas színvonalon működik, amelynek nyomán tudomásom szerint érdemben rövidültek a kiérkezési idők, javult a beavatkozásban résztvevő szervezetek együttműködésének és kommunikációjának intenzitása.
A Magyarországon is fokozatosan rendszerbe álló, illetve bevezetett EDR rendszer számos olyan tartalékkal rendelkezik, amelyeket jelenleg nem, vagy csak nagyon csekély mértékben hasznosítanak, azonban a segélyhívások egységes szemléletű kezelése során szükségszerűen alkalmazni lehetne.
A kommunikáció hiánya/hiányossága, valamint a segélyhívások nem egységes kezelése miatt nehezen biztosítható a készenléti feladatellátás hatékonysága, gyorsasága és megfelelő színvonala. Tapasztalataink szerint nem biztosított rendszerszerűen a szervezetek horizontális együttműködése is. Mindezek miatt napi rendszerességgel késedelmesen jutnak riasztással, bevetés-irányítással összefüggő információk az illetékesek kezébe. Az ilyen problémák megelőzésének leghatékonyabb megoldását az integrált bevetés-irányító rendszerek nyújtotta lehetőségek adják. Egy bejelentéshez, eseményhez – az adott szituáció függvényében – optimalizáltan kapcsolhatóak a szükséges erőforrások, feladatok, helyszínek és prioritások. Ezeknek köszönhetően csökkenthető a szervezetek reakcióideje, több bejelentés kezelhető azonos létszámmal és növelhető a bejelentők biztonságérzete.
A bevetés-irányítási feladatok elvégzéséhez megfelelő információkkal kell rendelkezni a bejelentőről, az eseményről, a helyszínről, a végrehajtandó feladatról, a mozgósítandó szervezetekről, azok készültségéről, elérhetőségéről, valamint pillanatnyi helyzetéről. Ezt – adott bevetési létszám és esetszám felett – kizárólag megfelelően összehangolt információs rendszerekkel lehet hatékonyan megvalósítani.
Az EDR segítségével nagy biztonsággal elérhetőek a szükséges, különböző szervezetekhez tartozó beavatkozói csoportok, azok készültségéről azonnali (akár automatikus) információt kaphat (vö: állapot-indikátorok alkalmazásának lehetősége) a bevetés irányítója, valamint megfelelő pontossággal – további rendszerek alkalmazása nélkül is – meghatározható a helyzetük. Egy integrált ügyeleti rendszer elkerülhetővé teheti a párhuzamos adatbázisok (pl.: térinformatikai rendszerek) létesítését és fenntartását (és ezek költség vonzatait). Ennek eredményeként a rendszerbe beépített szervek tevékenységének támogatására szolgáló információáramlás is hatékonyabbá válhat. Mindehhez – egyúttal pedig az alapvető joggal összefüggő visszásságok megelőzéséhez – azonban a segélyhívások kezelésének ténylegesen egységes rendszerének kiépítése szükséges.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásság orvoslása, jövőbeni megelőzése érdekében, az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a Kormánynak, hogy fordítson kiemelt figyelmet az Egységes Segélyhívó Rendszer megteremtéséhez szükséges jogalkotási feladatok elvégzésére.

Budapest, 2008. december 1.

Dr. Szabó Máté sk.