Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 3557/2008. számú ügyben

Előadó: dr. Csóré Erika
Az eljárás megindítása
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosaként kiemelt figyelmet fordítok a személyi szabadságukban korlátozott személyek (előzetes letartóztatottak, elítéltek), illetve hozzátartozóik emberi méltósága és az abból fakadó alapvető jogaik érvényesülésére, hiszen a fogva tartottak (és hozzátartozóik) szorult, esetleg kiszolgáltatott vagy általuk annak vélt helyzete nem vitatható. A demokratikus jogelvek és a jogállamiság megköveteli, hogy a szabadságvesztés végrehajtása humánus, oktató-nevelő, a társadalomba visszavezető jellegű legyen.
Fontosnak tartom, hogy a szóban forgó területen az alapvető jogok érvényesülésével kapcsolatos problémák felszínre kerüljenek és megoldódjanak. Ezt nemcsak egyedi panaszok alapján, hanem hivatalból indult vizsgálatok keretében is szeretném elérni. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv) 16. § (2) bekezdése értelmében az országgyűlési biztos eljárására hivatalból – azaz egyedi panasz nélkül – is mód van.  Az Obtv. 16. § (1) bekezdése alapján az alkotmányos jogok sérelmének közvetlen veszélye is megalapozza az alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítását. Az országgyűlési biztos eljárásához tehát nincs szükség már bekövetkezett konkrét jogsérelemre.
Mindeddig nem képezte ombudsmani vizsgálat és értékelés tárgyát a személyi szabadságukban korlátozott személyek külvilággal való kapcsolattartása lehetőségei közül a látogató fogadásához való jog érvényesülése, gyakorlati megvalósulása. Ezért – az említett megfontolásokra figyelemmel – az Obtv 16. § (2) bekezdésében biztosított jogköröm alapján, hivatalból rendeltem el vizsgálatot a témakörben.
Megállapításaim összefoglalását megelőzően kikértem a legfőbb ügyész, valamint az igazságügyi és rendészeti miniszter álláspontját a fogvatartottak látogató fogadásának a jelenleginél magasabb szinten való biztosítása támogatásának lehetőségéről és megismertem a Magyar Helsinki Bizottság megfigyelői által 2006-2008. márciusában a hazai büntetés-végrehajtási intézetekben kapcsolattartás tárgyában végzett vizsgálatának tapasztalatait. A vizsgálat során elemeztem az Alkotmánybíróság 144/2008.(XI. 26.) AB határozatának azon részét, melyben az Alkotmánybíróság az emberi méltósághoz való jogból levezette az elítéltek rehabilitációhoz (mentesítéshez) való jogát. Álláspontom kialakításakor figyelemmel voltam a Magyar Kormány számára a CPT által rendszeresen tartott helyszíni vizsgálatokról szóló, témát érintő jelentésekre is.

Érintett alkotmányos jogok
A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elve, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog: "A Magyar Köztárság független, demokratikus jogállam." (Alkotmány 2. § (1) bek.)
Az emberi méltósághoz való jog: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.” (Alkotmány 54. § (1) bek.)
Az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása az állam elsőrendű kötelessége”. (Alkotmány 8. § (1) bekezdés)
A házasság és a család védelme: „A Magyar Köztársaság védi a házasság és a család intézményét”. (Alkotmány 15. §)

A megállapított tényállás
1. A büntetések és intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr. 36. § (1) bekezdés c) pontja szerint az elítélt jogosult legalább havonként látogató fogadására.
A szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 34. § (2) bekezdés e) pontja úgy rendelkezik, hogy a házirend tartalmazza a látogató fogadásának szabályait. Az IM rendelet 88.-90. §-ai pedig a látogatásra vonatkozó előírásokról szólnak. A látogatás időpontját és időtartamát az intézet parancsnoka határozza meg. Főszabályként a látogatás időtartama 30 perc, ami 30 perccel meghosszabbítható, de az intézet parancsnoka további látogatásokat is engedélyezhet.
Az Európa Tanács (CPT) már a 2003. évi magyarországi látogatásáról szóló jelentésében ajánlotta a magyar kormánynak a fogva tartottak külvilággal való jó kapcsolattartásával összefüggésben tapasztalt nehézségek felszámolását. Rámutatott, hogy az intézeti parancsnokok a havi kötelező látogatások engedélyezésén túl, ritkán engedélyezik a kapcsolattartás e formáját. A CPT szerint a havi 30 perces (meghosszabbítva egy órás) látogatási idő nem elégséges ahhoz, hogy a fogva tartottak (és hozzátartozóik) megfelelő kapcsolatot tudjanak tartani a külvilággal. Ezért kívánatosnak ítélte meg a minden héten legalább 30 perc időtartamú látogatás biztosítását. 
A CPT 2007. január 30. és 2007. február 1. napja között helyszíni látogatást tartott a szegedi börtön speciális egységének, a hosszú távú büntetések letöltésére szolgáló (HSR) részlegén is a külvilággal való kapcsolattartást érintően. Rámutatott, hogy speciális erőfeszítéseket kell tenni az életfogytig tartó vagy hosszabb időtartamú szabadságelvonással járó büntetésüket töltő elítéltek családi kötődései összeomlásának megelőzésére. Felhívta a magyar hatóságokat arra, hogy – többek között – lényegesen növelje meg a látogatásra való jogosultságokat (mind gyakoriság, mind időtartam tekintetében) a HSR rabok vonatkozásában.
2. A legfőbb ügyész arról tájékoztatott, hogy a fogvatartottak látogatásával összefüggő, ünnepnapokra is kiterjedő látogató fogadáshoz való jog bevezetésével egyetért. A vonatkozó hatályos jogszabályok és a fogva tartó intézetek jogszabályoknak megfelelő gyakorlata szerinte sem teszi lehetővé a fogvatartottak külvilággal való kielégítő mértékű kapcsolattartását. Kifejtette, hogy a látogató fogadásnak a jelenleginél magasabb szinten való biztosítása nemcsak a fogvatartottak, és hozzátartozóik emberi méltósága, az abból fakadó alapvető jogaik védelme szempontjából lenne indokolt, hanem az nagymértékben hozzájárulhatna az elítéltek zökkenőmentesebb társadalomba való visszailleszkedésének, reszocializációjának elősegítéséhez is. A látogató fogadásához fűződő jog gyakorlásának ünnepnapokra való kiterjesztése – a fogva tartás humánosabbá tételén túlmenően – olyan hangulatjavító tényező is lehetne, amely számottevően csökkentheti a fogvatartottakkal kapcsolatos rendkívüli események (pl. öngyilkosság, fogvatartottak közötti erőszak) számát. 
Mindezekre tekintettel a fogvatartottak gyakoribb és ünnepnapokon történő látogatásának lehetővé tételére irányuló jogszabály-módosítás kezdeményezését a legfőbb ügyészség támogatja. Ennek megtörténtéig az ügyészség kiemelt feladatként kezeli a kapcsolattartással összefüggő fogvatartotti jogok érvényesülésének a törvényességi felügyelet eszközeivel való folyamatos figyelemmel kísérését, biztosítását.
3. Az igazságügyi és rendészeti miniszter nem osztotta az ünnepnapokon történő látogatás engedélyezése bevezetésének célszerűségét. Álláspontja szerint a látogatások időpontjának és időtartamának meghatározásakor nem csupán a személyi szabadságukban korlátozott személyek családi kapcsolatai fenntartásának az elősegítését kell szem előtt tartani, hanem figyelemmel kell lenni a büntetés-végrehajtás biztonságára, valamint a büntetőeljárás céljára is. Az ünnepnapokon való látogató fogadás engedélyezése szerinte több problémát vetne fel. Így különösen: a személyi állomány irányában jelentős (túl szolgálattal járó) többletköltséget eredményezne, kiemelkedő veszélyt jelentene az intézet rendje és a fogva tartás biztonsága biztosítására, jelentősen megnövelné a szabályszegések és a bűncselekmények fogvatartottak által történő elkövetésének a kockázatát. Megvalósíthatatlannak ítélte meg azt is, hogy az összes vagy jelentős számú elítélt látogatója ugyanazon a napon látogassa meg hozzátartozóját. Az intézetek ugyanis nem rendelkeznek megfelelő számú helyiséggel egyszerre nagyobb számú látogató fogadására.
Kiemelten problémásnak tartja az előzetes letartóztatásban lévők körében a látogatók ünnepnapokon megvalósuló fogadása biztosítását, mivel az veszélyeztetné a büntetőeljárás célját. Ezt azzal indokolta, hogy az előzetes letartóztatott csak azzal a személlyel tarthat kapcsolatot, akivel a kapcsolattartást az ügyész vagy a bíró engedélyezte, így ha a jogszabály az előzetes letartóztatott jogosultságaként meghatározná az ünnepnapokon való látogatófogadást, az ellentétes lenne az ügyben eljáró ügyész vagy bíró döntésével, végső soron pedig megakadályozná a büntetőeljárás sikerét.
Előző fenntartásai mellett azonban a miniszter egyetértett a fennálló helyzetben meglévő hiányosságok megszüntetésének és a személyi szabadságukban korlátozott személyek reintegrációja szükségességével. Ezért átfogó vizsgálatát rendelte el annak, hogy rövidtávon a büntetés-végrehajtási szervezet jelenlegi tárgyi és személyi feltételei mellett milyen módon, középtávon pedig milyen infrastrukturális és pénzügyi feltételek megteremtése, illetve milyen jogszabály-módosítások útján lehetséges a látogatások gyakoriságának és időtartamának növelése.
Az Európa Tanács 2003. évi magyarországi látogatásáról szóló jelentés (CPT jelentés) megállapításaival kapcsolatban a miniszter úgy nyilatkozott, hogy jelentős előrelépések történtek a látogatás engedélyezésének gyakorlatában. Általánossá vált a havi legalább egy alkalommal egy órás látogatási időtartam, amely kérelemre meghosszabbítható, és egyre gyakrabban jutalmazzák a fogvatartottakat soron kívüli látogatófogadással, valamint látogatási idő meghosszabbításával.
4. A büntetés-végrehajtási intézetekben a Magyar Helsinki Bizottság megfigyelőinek 2006-2008 márciusa között látogató fogadás, mint kapcsolattartás terén szerzett tapasztalatai – csak a gyakoriságra és időtartamra vonatkoztatva – a következők voltak:
Balassagyarmati Fegyház és Börtönben beszélő havonta egy alkalommal van, 60 perc időtartamban.
Baranya Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben a jogerősen elítélt dolgozók és előzetesen letartóztatottak számára havi négy alkalommal, ugyancsak 60 perc időtartamban van lehetőség látogató fogadására, a többiek havonta két alkalommal fogadhatnak látogatót. Ez a többi intézményhez képest kedvezőbb szabályozás magyarázza, hogy sok fogvatartott számára úgymond „megéri” ebben az intézetben tölteni szabadságvesztés-büntetését a rossz elhelyezési körülmények és a szabad körlet hiánya ellenére is.
Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben látogatásra havi két alkalommal van lehetőség szintén 60 perc időtartamban. 
Budapesti Fegyház és Börtönben látogatásra havi egy alkalommal van lehetőség, fegyház fokozatban egy, börtön fokozatban másfél, fogház fokozatban kettő óra időtartamban. Egy fegyház fokozatban szabadságvesztés-büntetését töltő fogvatartott azt panaszolta a megfigyelőknek, hogy a havi egy óra rövid a látogatásra.
Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézet, I. és II. sz. objektumaiban beszélőre havonta egy alkalommal, egy óra időtartamban van lehetőség.
Heves Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben az előzetes letartóztatottak számára havonta két alkalommal, az elítéltek számára havonta egy alkalommal, alkalmanként egy óra időtartamban biztosított a látogató fogadása.
Pálhalmai Országos Büntetés-végrehajtási Intézetben látogatásra havi két alkalommal egy óra (a prevenciós részlegen tartózkodók számára kettő óra) időtartamban van lehetőség. Egy fogvatartott jelezte, hogy családja Szabolcs-Szatmár-Bereg megyében lakik, ezért nehezen tudják meglátogatni, a távolság mellett elsősorban azért, mert csak délelőtt van lehetőség látogatásra (amikorra nagy távolságból a látogatók nem tudnak megérkezni), és a kihelyezett látogatást sem engedélyezték számára. Felvetette, hogy délutáni időpont biztosítása megoldást jelenthetne.
Sátoraljaújhelyi Fegyház és Börtönben a látogatási alkalmak száma a biztonsági csoportba sorolásnak megfelelően változik. Néhány fogvatartott jelezte a megfigyelőknek, hogy szeretnék, ha lehetőség lenne hétvégi napokon is látogatásra. Az intézet vezetősége erre úgy reagált, hogy ennek lebonyolítása a személyzet alacsony hétvégi létszám miatt nem oldható meg.
Sopronkőhidai Fegyház és Börtönben a jogerősen elítéltek és előzetesen letartóztatottak számára havi egy alkalommal, másfél óra időtartamban van lehetőség látogató fogadására.
Az intézet az egyik olyan a hazai bv. intézetek között, melyben különleges biztonságú körlet működik. Itt helyezik el a legveszélyesebbnek tartott fogva tartottakat, melyről az országos parancsnokság dönt. Az itt elhelyezett fogva tartott a havi egy látogató fogadásán kívül senkivel nem érintkezhet, és éveket tölthet el úgy, hogy senkivel nem találkozik.
Szegedi Fegyház és Börtönben az intézet vezetősége már a megfigyelőkkel tartott nyitó megbeszéléskor jelezte, hogy a fogva tartottak körében legneuralgikusabb probléma valószínűleg a látogató fogadás kérdése lesz, ugyanis az országos parancsnokság döntése alapján az intézet a fő letöltő háza az élet elleni bűncselekmények elkövetése miatt elítélteknek, és az intézet számukra való kijelölése kizárólag erre figyelemmel történik. Ezért a fogva tartottak gyakran nagy földrajzi távolságra kerülnek családjuktól. Ezt a problémát valóban jelezték a fogva tartottak a megfigyelőknek, kiegészítve azzal, hogy általában hely hiányában még a kihelyezett (átszállításos) beszélő sem lehetséges, ebből következően – főleg a Borsod-Abaúj-Zemplén, Hajdú-Bihar és Szabolcs-Szatmár-Bereg megyeiek – gyakorlatilag el vannak zárva a családjukkal való személyes kapcsolattartás lehetőségétől, ha családjuk egyáltalán nem, vagy csak nagyon ritkán engedheti meg magának hétközben a nagy távolságra való utazást.
A megfigyelők javasolták a hétvégi beszélő bevezetését, amely némileg enyhíthetne ezen az akut problémán. Az intézet szerint a látogatófogadás ugyan általában hétköznapokon történik, azonban havonta egy alkalommal szombati napon is biztosítja az Intézet a látogató fogadást. A személyzet a fogva tartottak időpontra vonatkozó kérésének lehetőség szerint igyekszik eleget tenni. Az intézet ezen kívül több szombati beszélőt nem tud biztosítani, a személyi állomány egyébként is rendkívül magas óraszámban mutatkozó leterheltsége, túlmunkája, túl szolgálata miatt, melynek felső mértéke jogszabály által meghatározott.
Az intézet I. objektumában a látogatófogadás gyakorisága és időtartama havi egy alkalommal 60 perc, a kábítószer-prevenciós körleten elhelyezettek esetében havi kettő alkalommal 60 perc. Jutalomból havonta további egy alkalommal fogadhatnak látogatót. A látogatófogadás ideje – jogszabály szerint – minimum 30 perc, azonban az intézet 60 percet biztosít, mely parancsnoki engedéllyel további 30 perccel hosszabbítható.
Az intézet II. objektumában látogató fogadására havonta egy alkalommal egy óra időtartamban van lehetőség.
Váci Fegyház és Börtönben a beszélő havonta egy alkalommal, 60 perc időtartamú. A fogva tartottak jelentős része nehezményezte, hogy csak havi egy beszélőre van lehetőség. Többen kifogásolták, hogy a beszélő hétköznap van, mivel így szinte kivitelezhetetlen, hogy iskolaköteles gyermekükkel találkozhassanak. Az intézet parancsnoka ezzel kapcsolatban elmondta, hogy a hétvégén tartott beszélő azért nem volt megfelelő (megelőzően ez volt a gyakorlat), mert két napba kellett sűríteni a látogatásokat, ami miatt a hozzátartozóknak sokat kellett várakozniuk.
Zala Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben a látogatásra havi egy alkalommal van lehetőség. Időtartama egy óra, egyszerre két felnőtt és két gyermeklátogató számára.
5. A 144/2008. (XI. 26.) számú határozatában az Alkotmánybíróság az emberi méltósághoz való jogból levezette az elítéltek rehabilitációhoz (mentesítéshez) való jogát. „A rehabilitáció az emberi méltósághoz való jogból levezetett olyan garanciális követelmény, amelynek célja, hogy az elítéltet feloldja mindazon hátrányok alól, amelyeket a különböző jogszabályok a büntetett előélethez fűznek. A rehabilitáció jogintézménye azon alapszik, hogy a terhelt a büntetőjogi jogkövetkezmények alkalmazásával büntetett előéletűvé válik, s e jogi tényhez - a büntetés foganatosítását (kiállását) követően is - büntetőjogi és azon kívüli joghátrányok kapcsolódnak. A büntetőjog a saját dogmatikai rendszerébe illesztve - a bűnismétléshez kapcsolódó szabályrendszer keretében - kezeli azt a helyzetet, ha a büntetett előéletű elkövető ismételten bűncselekményt valósít meg. A büntetett előélethez azonban az egyéb jogterületeken érvényes jogszabályok is fűznek következményeket, amelyek sokszínűek lehetnek, természetük, jellegük többnyire kor, nemzeti jogrend és büntetőpolitika függő. … Az emberi méltósághoz való jogból következik, hogy az elítélteknek lehetőséget kell biztosítani a rehabilitációra, arra, hogy jogsértés nélkül helytálljanak egy szabad társadalom feltételei között. A reszocializáció pedig megköveteli, hogy az arra objektív szempontok alapján érdemesült elkövető számára egy későbbi, büntetéstől mentes életvitel feltételeit a jog megteremtse. Ez nem csupán a terhelt érdeke, hanem a társadalomé is, minthogy a büntetőjogon kívüli megszorítások megszűnésével, a büntetlen előéletűeket megillető tisztségek ellátására, állások betöltésére való új lehetőségek megnyílása növeli elhelyezkedési esélyeiket, ami pedig csökkenti a társadalmi gondoskodás költségeit, lehetővé teszi az elítélt számára a bűnismétlés elkerülését. Erre figyelemmel ismerte el az Alkotmánybíróság a reszocializáció jelentőségét már a fogva tartás szakaszában is, és mondta ki általános érvénnyel, hogy az alapjogok korlátozása során ekkor is „törekedni kell a társadalom védelme érdekében feltétlenül szükséges, minimális mértékre” [13/2001. (V. 14.) AB határozat, ABH 2001, 177, 194.; 569/B/1999. AB határozat, ABH 2002, 1015, 1019.].”

A vizsgálat megállapításai
1 .Megállapítható tehát, hogy a bv. intézetekben elhelyezett fogva tartottak látogató fogadásának szabályait jelenleg a büntetések és intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr., valamint a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet tartalmazza. E normák azonban csak a látogatások (beszélők) minimumszabályait határozzák meg, vagyis a következőket: havonta legalább egyszer fogadható látogató, a látogatás időtartama nem lehet kevesebb 30 percnél, de az – a fogvatartott vagy a látogató kérésére – 30 perccel meghosszabbítható. Mint azt a Magyar Helsinki Bizottság megfigyelőinek tapasztalatai alátámasztják, ezen előírások a gyakorlatban – igaz intézetenként más-más koordinátákkal –, de érvényesülnek is. A látogató fogadások gyakoriságának és időtartamának intézetek közötti eltérését az okozza, hogy a látogató fogadásához való jog további szabályairól az egyes bv. intézetek házirendjei rendelkezhetnek, melyet az intézet parancsnokok szubjektív megítélése nagymértékben befolyásolhat, ugyanis azok tartalmának szubjektív volta önmagában önkényességre adhat lehetőséget. Mindez pedig közvetlenül veszélyeztetheti a jogállamiság elvét és az abból fakadó jogbiztonság követelményét.
2. Az Alkotmány 8. §-a szerint „(1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. (2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.” 
A Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény 41. § (3) bekezdése pedig így szól, „A szabadságvesztés végrehajtása alatt szünetelnek az elítéltnek azok az állampolgári jogai és kötelezettségei, amelyek a büntetés céljával ellentétesek, így különösen, amelyekre a közügyektől eltiltás kiterjed.”
Az Alkotmánybíróság a büntetés-végrehajtás alkotmányossági kérdéseit a büntetés-végrehajtási bíró határozatai elleni jogorvoslati joggal összefüggésben vizsgálta.1
Megállapította, hogy a büntető hatalom az egyént érintően legmarkánsabban a büntető felelősségre vonás e szakaszában érvényesül. Kétségtelen, hogy az alapvető emberi jogokba való beavatkozás jogalapját a büntetőeljárásban meghozott jogerős ítélet teremti meg, a tényleges korlátozás, a beavatkozás azonban a végrehajtás menetében történik. Az egyének helyzetében jogilag ugyan az elítélés, ám ténylegesen a végrehajtás ténye váltja ki az érzékelhető változást [5/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 27., 31.].
Rögzíthető az is, hogy az állam büntető hatalmának önkényével, túlsúlyával szemben az egyént védő alkotmányos értékek történetileg elsősorban a büntetőjogra és a büntetőeljárásra fogalmazódtak meg és váltak – különböző részletességgel – az alkotmányok részeivé. Ez azonban nem jelenti a büntetés-végrehajtásban megnyilvánuló állami büntető hatalom korlátlanságát, a bűnösnek talált és büntetésre ítélt egyén teljes kiszolgáltatottságát. Az elítélt nem tárgya a büntetés-végrehajtásnak, hanem alanya, akinek jogai és kötelezettségei vannak. Jogainak egyik csoportját a büntetés végrehajtása során is korlátozás nélkül vagy módosulással továbbélő alkotmányos alapjogok alkotják, másik csoportját pedig a büntetés, illetve a büntetőjogi intézkedés végrehajtásának tényéből és körülményeiből keletkező sajátos végrehajtási jogok.
A büntetés-végrehajtás alkotmányos kereteinek szélső értékeit egyrészről az emberi méltósághoz, a személyi biztonsághoz való jog, másrészről a kínzásnak, a kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódnak és büntetésnek tilalma jelöli ki. Ezen belül a jogállamiságból, valamint az alapvető jogok lényeges tartalmának korlátozására vonatkozó alkotmányos tilalomból vezethető le, hogy a büntetések és az intézkedések végrehajtása címén az állam milyen mértékben avatkozhat az egyén életébe, milyen mértékben korlátozhatja alapjogait és szabadságát. 
Az alkotmányos alapjogok között vannak olyanok, amelyeket a fogva tartás végrehajtása egyáltalán nem érinthet. Ilyen pl. az élethez és az emberi méltósághoz való jog.2
A fogva tartás lényegéből következően kizárt a személyi szabadság, a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga. Véleményem szerint a végrehajtás által nem érintett jogok között helyezhetők el – mint a fogva tartás során továbbélő jog – az ünnepnapokon történő látogatófogadáshoz való jog is.
Nem hagyható figyelmen kívül az Egyesült Nemzetek Szervezete intézményeinek keretében kialakított, a fogvatartottak bánásmódjára vonatkozó minimális standard szabályok és az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának ajánlásai sem. Az ezek alapján megfogalmazott európai büntetés-végrehajtási politika alaptételei közé tartozik, hogy a fogva tartás körülményeit – a biztonsági igények által behatárolt módon – közelíteni kell a szabad élet körülményeihez. A szabadságvesztés büntetés végrehajtása a büntetés jellegéből következően természetesen több alapjogot érint, a jogok korlátozása során azonban törekedni kell a társadalom védelme érdekében feltétlenül szükséges, minimális mértékre.
A modern büntetés-végrehajtási rendszerek előnyben részesítik a társadalomtól elszigeteléssel szemben a társadalmi integrációt. A büntetés-végrehajtási intézmények szoros kapcsolatban állnak a környezetükkel, szükségtelennek tartják a fogvatartottak külvilággal való kapcsolatának széles körű korlátozását. … A szabadságvesztés végrehajtása az elkövetett bűncselekmény súlya, a büntetés mértéke és az elítélt előélete szerint a bíróság által meghatározott különböző szigorúságú fokozatban (fegyház, börtön, fogház) történik. Az egyes fokozatokban ugyan eltérő az elítélt elkülönítése a külvilágtól, ez azonban csupán abban jelent különbséget, hogy az elítélt elhagyhatja-e, ha igen, milyen feltételekkel és gyakorisággal a büntetés-végrehajtási intézetet. A külvilággal egyéb módon fenntartott kapcsolatokra, így a média útján történő informálódás lehetőségére, a levelezésre, a látogató fogadására vonatkozó szabályok nem térnek el.
Előző okfejtéseket figyelembe véve úgy gondolom nem vitatható, hogy a fogvatartottak számára a látogatófogadáshoz való jog ünnepnapokon való engedélyezése fontos szerepet tölthet be a börtön és a társadalom közötti kapcsolattartásban, a büntetés letöltése utáni beilleszkedésben, a társadalmi reintegráció elősegítésében. Az ünnepnapokon való beszélőnek jelentősége lehet a külvilág iránti érdeklődés fenntartásában, a személyiség, az önértékelés, az önbecsülés megőrzésében, a szabadságelvonással szükségképpen együtt járó kiszolgáltatottsági érzés csökkentésében, esetenként a felbomló családi kötelékek és egyéb szociális kapcsolatok pótlásában vagy helyreállításában. Az ünnepnapokon engedélyezett látogatófogadáshoz való jog jogszabályban való rögzítése egyik eszköze lehet a fogvatartott jogainak védelmében, sérelmeinek orvoslásában. 
Mindezeket alátámasztva látom az 1976. évi 8. törvényerejű rendelettel kihirdetett, az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya 10. Cikkében, mely kimondja, hogy a szabadságuktól megfosztott személyekkel emberségesen és az emberi személyiség veleszületett méltóságának tiszteletben tartásával kell bánni, a vádlottakat olyan elbánásban kell részesíteni, amely megfelel annak a helyzetnek, hogy nincsenek elítélve, továbbá a büntetés-végrehajtási rendszerben olyan bánásmódot kell alkalmazni, melynek alapvető célja az elítéltek megjavítása és a társadalomban való beillesztésük elősegítése.3
Fontos tényező továbbá, hogy mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét, … tiszteletben tartsák. E jog gyakorlásába hatóság csak a törvényben meghatározott, olyan esetekben avatkozhat be, amikor az egy demokratikus társadalomban a nemzetbiztonság, a közbiztonság vagy az ország gazdasági jóléte érdekében, zavargás vagy bűncselekmény megelőzése, a közegészség vagy az erkölcsök védelme, avagy mások jogainak és szabadságainak védelme érdekében szükséges.4
Álláspontom szerint e rendelkezések tartalma nem szolgálhat alapul a fogvatartott kapcsolattartásának látogató fogadáshoz való joga formája ünnepnapokon való megtiltására. A fogvatartottak minimális alkotmányos, emberi jogainak érvényesülése, illetve érvényesítése érdekében eljáró országgyűlési biztosként e megállapítás kötelességem, melynél – el nem fogadva az igazságügyi és rendészeti miniszter, kapcsolódó álláspontját – nem lehetek figyelemmel a büntetés-végrehajtás véges költségvetési, anyagi forrásaira sem (ti. a személyi állomány irányában jelentős túl szolgálat miatti többletköltséget eredményezne az ünnepnapokon való beszélő bevezetése). Az ünnepnapokon való látogatófogadás megtiltása egyébként semmilyen büntetőjogi célt nem szolgál, nincs köze sem a generális, sem a speciális prevencióhoz, hanem a büntetőjogi joghátrányhoz automatikusan kapcsolódó, magán- és családi életet korlátozó további hátrány, amely csorbítja az elítélt, valamint házastársa, illetve családja, vagy más kapcsolattartója (pl. védője) méltóságát, sőt a házasság és a család állam általi védelmének garantálását. Ilyen formán pedig sérül a jogállamiság elve, az emberi méltósághoz, valamint a házasság és a család védelméhez való jog, de az állam sem teljesíti objektív alapjogvédelmi kötelezettségét.
3.A CPT jelentésemben hivatkozott megállapításaival – ti., hogy indokolt lényegesen növelni a látogatásra való jogosultságokat mind gyakorisága, mind időtartama tekintetében – magam is egyetértek. Ezt – figyelemmel a jelentésem vizsgálati megállapítása részében megfogalmazottakra – annak ellenére kívánatosnak tartom, hogy elfogadom az igazságügyi és rendészeti miniszternek, a Helsinki Bizottság véleményében is alátámasztott azon állítását, hogy 2003 óta jelentős előrelépések történtek a látogatás engedélyezésének gyakorlatában. Nem vitatom a miniszter azon álláspontját sem, mely az előzetes letartóztatottak jogállásából eredő szükséges korlátozásokra utal. Az előzetesen letartóztatott személyeknél a büntetőeljárás eredményességéhez fűződő érdek ugyanis indokolhat korlátozást a látogatófogadásban, bár itt sem tartom kizártnak az ünnepnapokon való látogatófogadás engedélyezését például jutalmazásként. 
A Helsinki Bizottság következtetéseiből az is megállapítható, hogy az ünnepnapokhoz köthető látogatófogadás lehetőségére a fogvatartottak körében is lenne igény. Erre utalnak például a sátoraljaújhelyi, a váci, a pálhalmai, de még a szegedi intézetekben megfogalmazott vélemények.
Végül nagyon fontosnak tartom a Legfőbb Ügyészség ügyben kifejtett, fogva tartottak ünnepnapokon történő látogatófogadáshoz való jogának bevezetésére irányuló célomat támogató álláspontját, hiszen a büntetés-végrehajtási szervezet tevékenységének törvényessége felett az ügyészség gyakorol felügyeletet.5 A Legfőbb Ügyészség – hasonlóan a jelentésemben is hivatkozott 144/2008. (XI. 26.) AB határozatban foglaltakra – kiemelte annak jelentőségét, hogy már a fogva tartás szakaszában törekedni kell a fogva tartott alapjogai – így a külvilággal való kielégítő mértékű kapcsolattartás – korlátozásának minimális mértékére, de a vonatkozó hatályos jogszabályok erre nem alkalmasak.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság orvoslása érdekében,
– az Obtv. 25. §-a alapján felkérem az igazságügyi és rendészeti minisztert, hogy vizsgálati megállapításaimat vegye figyelembe a büntetés-végrehajtási rendszer és az annak működésére vonatkozó szabályozás folyamatban lévő felülvizsgálatakor és gondoskodjon arról, hogy a várható új büntetés-végrehajtási kódexbe épüljön bele – akár főszabályként, akár jutalmazási lehetőségként – a látogató fogadás ünnepnapokra való kiterjesztése.
– az Obtv. 20. §-a alapján felkérem a büntetés-végrehajtás országos parancsnokát, hogy gondoskodjon a bv. intézetek házi rendjének olyan egységesítéséről, mely megszünteti a látogató fogadások gyakoriságának és időtartamának intézetek közötti eltérését.

Budapest, 2009. május 29.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 Az Alkotmánybíróság több – elsősorban a büntetőeljárási szabályok alkotmányosságát érintő – határozatában fogalmazta meg az államnak a büntető hatalomból adódó alkotmányos jogait és kötelezettségeit is. Demokratikus jogállamban a büntető hatalom az állam – alkotmányosan korlátozott – közhatalmi jogosítványa a bűncselekmény elkövetőinek felelősségre vonására. A bűncselekmények a társadalom jogi rendjének sérelmét jelentik és a büntetés jogát az állam gyakorolja. A bűnüldözés kizárólagos joga egyben a büntető igény érvényesítéséről való gondoskodás kötelezettségét jelenti, a büntetőjogi felelősségre vonás egyben az állam alkotmányos kötelessége is. A büntető hatalom gyakorlása szükségképpen érinti az egyének alkotmányos alapjogait. Az államnak az Alkotmányból levezethető kötelezettsége indokolja, hogy az állami büntető hatalmat gyakorló szerveknek feladataik teljesítéséhez hatékony eszközeik legyenek, még ha ezek az eszközök, lényegüket tekintve, súlyosan jogkorlátozóak is [v.ö.: 40/1993. (VI. 30.) AB határozat, ABH 1993, 288.; 715/D/1994. AB határozat, ABH 1997, 584.; 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, ABH 1998, 372.; 5/1999. (III. 31.) AB határozat, ABH 1999, 75.; 19/1999. (VI. 25.) AB határozat, ABH 1999, 150.; 26/1999. (IX. 8.) AB határozat, ABH 1999, 265.].
2 Szeretném felhívni a figyelmet az Alkotmánybíróság 64/1991. (XII. 17.) AB határozat foglaltakra, amely szerint: „Az emberi méltósághoz való jog azt jelenti, hogy van az egyén autonómiájának, önrendelkezésének egy olyan, mindenki más rendelkezése alól kivont magja, amelynél fogva – a klasszikus megfogalmazás szerint – az ember alany marad, s nem válhat eszközzé vagy tárggyá. A méltósághoz való jognak ez a felfogása különbözteti meg az embert a jogi személyektől, amelyek teljesen szabályozás alá vonhatók, nincs „érinthetetlen” lényegük. A méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit. Egyetlen ember élethez való jogáról sem beszélhetünk úgy, hogy ne értenénk bele az élethez és méltósághoz való alanyi jogát. Az államnak az élethez való jogot biztosító kötelezettségei csupán ehhez járulnak, de a szubjektív jogot nem pótolják, s anélkül, tehát csak önmagukban, az élő emberekre nézve értelmetlenek is.”
3 Ugyancsak jelentőséggel bír az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1993. évi XXXI. törvény 8. Cikke, mely deklarálja a magán- és családi élet tiszteletben tartásához való jogot.
4 1993. évi XXXI. törvény 8. Cikkének tartalmából.
5 Alkotmány 51. § (2) bek.