Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 3262/2008. számú ügyben

Előadó:	dr. Hajas Barnabás
	dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindulása
Amint arra már az OBH 2058/2008. és OBH 2452/2008. számú ügyekben kiadott jelentéseimben is hivatkoztam, 2008. évben kiemelt figyelmet fordítok – önálló alapjogi projekt keretében – a békés gyülekezéshez való jog érvényesülésének, valamint az e jog gyakorlásához kapcsolódó kérdéseknek. E projekt keretében egyebek mellett vizsgálom azt is, hogy a jogalkalmazó szervek – jelen esetben a Rendőrség – miként biztosította a különféle, egyaránt a gyülekezési jog hatálya alá tartozó rendezvények résztvevőinek békés gyülekezéshez való jogát. Áttekintettem azt is, hogy a gyülekezési jog biztosításával összefüggő rendőrségi gyakorlat, a törvényi szabályozás garanciális elemeivel együttesen megfelel-e az Alkotmány támasztotta követelményeknek, biztosított-e az alapvető jogok maradéktalan érvényesülése.
A gyülekezési jogi projekt részeként, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1)–(2) bekezdése alapján elrendelt vizsgálatom során, munkatársaim helyszíni vizsgálatokat folytattak 2008. július 5-én különböző helyszíneken (Erzsébet téren, Liszt Ferenc téren, Hősök terén, 56-osok terén, valamint az Andrássy úton) szervezett demonstrációkkal összefüggésben.
Vizsgálatom arra irányult, hogy a Rendőrség megfelelően biztosította-e a különféle, térben és időben egymáshoz közel szervezett rendezvények résztvevőinek gyülekezési jogát, vagyis teljesítette-e az állami alapjogvédelmi kötelezettségéből fakadó feladatait.
Munkatársaim helyszíni tapasztalatai mellett – az Obtv. 18. § (2) bekezdése alapján – rövid úton tájékoztatást kértem Budapest Rendőrfőkapitányától is. 

A megállapított tényállás
A Szivárvány Misszió Alapítvány képviselői – több korábbi visszavont bejelentést követően – 2008. június 9-én jelentették be a Deák Ferenc tér – Andrássy út – Oktogon – Kodály körönd – Felvonulási tér útvonalra, 2008. július 5-én 15.00 órai kezdettel felvonulásukat (a továbbiakban LMBT menet). E rendezvényt Budapest Rendőrfőkapitánya előbb megtiltotta, majd határozatának visszavonása után tudomásul vette.
A Rendszerváltó Fórum nevében 2008. június 18-án egy magánszemély jelentett be 2008. július 5-én, 19.00-21.30 közötti időpontra – gyakorlatilag az előbbi felvonulás útvonalával megegyező – demonstrációt.
Egy másik magánszemély 2008. június 26-án bejelentette a BRFK-n, hogy 2008. július 5-én 15.00 és 18.00 között felvonulást kíván tartani az 56-osok tere – Dózsa György út – Hősök tere – Andrássy út – Kodály körönd – Oktogon – Deák Ferenc tér útvonalon. 
Ezt követően a Magyar Nemzeti Bizottság 2006 nevében egy harmadik magánszemély 2008. június 27-én bejelentette, hogy 2008. július 5-én 15.30 és 18.00 között a Liszt Ferenc téren demonstrációt kíván tartani.
Egy negyedik magánszemély és három társa 2008. június 30-án felvonulást jelentett be 2008. július 5-én 14.30 órai kezdettel az első rendezvénnyel megegyező útvonalra.
A BRFK – a lefolytatott egyeztető tárgyalásokra is figyelemmel – az első négy rendezvényt tudomásul vette, az utolsónak bejelentett rendezvény szervezői pedig a legkorábban bejelentett rendezvényhez csatlakoztak.
A rendezvények biztosítására a Rendőrség tervet készített, amelynek kidolgozása során figyelemmel volt az LMBT menetet 2007. évben ért különféle támadásokra is.
A Rendőrség kordonokkal és élőerővel választotta el egymástól a különféle bejelentett rendezvényeket. A menetek útvonalán az úttorkolatokat is kordonokkal zárták. (Ezen intézkedésekről az érintett lakókat és üzlettulajdonosokat szórólapon tájékoztatták.) A rendezvények biztosítása érdekében nem került sor a keresztutcák az Andrássy úttal párhuzamos első utcáig történő lezárására, mert az LMBT menet szervezőinek az egyeztető tárgyalás során tett nyilatkozata szerint ez a felvonulás célját veszélyeztethette volna.
A Rendőrség figyelembe vette azt is, hogy az Andrássy út járdájának több órás teljes lezárása többtízezer környékbeli lakó és üzlettulajdonos számára aránytalanul nehezítette, akadályozta volna ingatlanuk megközelítését, így ettől végül eltekintett. 
Ki kell emelni, hogy – szemben egyes sajtóhírekkel – az LMBT menet résztvevőinek a rendezvényről való távozásának előre megtervezett, egyeztetett útvonala is az M1 metróvonal igénybevétele volt.
2008. július 5-én munkatársaim jelen voltak az Erzsébet téren, a Liszt Ferenc téren, a Hősök terén, valamint az Andrássy úton lezajlott demonstrációkon, és valamennyi bejelentett demonstrációt megtekintették. Az események megfigyelését a Rendőrség által lezárt területekről (felvonulást követő zárás, illetve az Oktogon és a Hősök tere között az Andrássy út középső útteste) végezték, és így alapjogi szempontok alapján értékelhették egyúttal az egyes rendezvények mellett kialakult, be nem jelentett rendezvények lefolyását is.
Az LMBT menet mintegy 4-500 fő részvételével 15.50-kor kezdődött, és 17.40-kor ért a Műcsarnok mögötti területre. A menetbe nem csak a szimpatizánsok, hanem a magukat újságírónak nevező személyek is bemehettek, akik közül többről is kiderült, hogy más demonstrációkról már ismert, a felvonulással egyet nem értő személy. Az útvonalon nagyobb rendbontás nem történt, azonban a menet megindulásával egyidőben az LMBT menet útvonalának környékén rendbontások kezdődtek. (Ennek következtében a tervezettől eltérő útvonalon, egy kisebb kerülővel vezették az LMBT menetet az 56-osok terére) A rendezvény résztvevőinek szervezett elvonulását a Rendőrség az M1 metróvonal útján biztosította. A rendezvény után két – a rendezvényről külön, a rendezvény célkitűzéseit mereven elutasító, részben az LMBT menet és a rendőrök ellen erőszakos cselekményeket elkövető csoportok irányába távozó – közszereplőt ért támadás, valamint megrongáltak egy olyan rendőrségi gépkocsit is, amelyben ugyancsak ismert személyek utaztak.
A másik felvonulás 15.00 órakor kezdődött a Regnum Marianum keresztnél, ahol a rendezvény statikus részét követően, 16.23-kor indult el a menet, amely 17.26-kor ért az Erzsébet térre, ahol további – a Rendőrségtől kapott tájékoztatás szerint, az LMBT menet résztvevőinek, illetve a velük szimpatizálók fizikai bántalmazására felszólító – beszédek hangzottak el. A két menet végül a Kodály körönd egymástól legtávolabb eső részein haladt el egymás mellett.
A Liszt Ferenc térre bejelentett demonstráció mintegy 200 fő részvételével 15.45-kor kezdődött, és 17.57-kor fejeződött be. 
A Rendszerváltó Fórum rendezvénye 18.05-kor kezdődött meg. A menet 20 fővel indult, azonban létszáma menet közben folyamatosan emelkedett. A szervező 19.25-kor a Rippl-Rónai utcánál bejelentette, hogy a rendezvény véget ért, és kérte a résztvevőket, hogy vonuljanak el, mert rendezői útján a rendezvényen nem tudja a rendet fenntartani.
A Liszt Ferenc téri rendezvény főszervezője, aki a saját rendezvénye után csatlakozott a menethez, a főszervező felszólítása ellenére mintegy 100 fő részvételével az Andrássy út bal oldali szervizútján a Hősök terére vonult, majd a főszervező eredeti bejelentésének megfelelően – a befejezett rendezvény „folytatásaként”, immár bejelentés nélkül – az Állatkerti sétánynál megtartotta rendezvényét. Ez az időrendben utolsó demonstráció végül 20.43-kor a Hősök terén fejeződött be.
A fenti, bejelentett rendezvények ideje alatt több helyszínen – nem a bejelentett rendezvényekről – is támadás érte az LMBT menetben résztvevőket, és a biztosítást ellátó rendőröket is. Az útvonal mentén álló személyek különféle tárgyakkal (tojás, preparált tojás, zöldség, gyümölcs, kő) dobálták folyamatosan a menetet. 
A rendezvényeket biztosító rendőröket a Paulay Ede utca Székely Bertalan utca sarkán, a Teréz krt. – Aradi u. kereszteződésénél, az Aradi utcában, az Andrássy úton, a Liszt Ferenc térnél, a Hősök terén, az Andrássy út Dózsa Gy. út kereszteződésében, a Dózsa Gy. út Városligeti fasor kereszteződésénél, az Olof Palme sétányon, és a Vajdahunyad várnál érte támadás. A rendőröket a felszedett díszburkolat köveivel, pirotechnikai eszközzel és Molotov-koktéllal is megdobálták. A rendőri erők végül a Hősök terén és környékén bejelentés nélkül összegyűlt, felfegyverkezett tömeget az Rtv-ben biztosított eszközök alkalmazásával a térről kiszorították.

Érintett alapvető jogok
– a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
– az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége (Alkotmány 8. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása az állam elsőrendű kötelessége”.)
– az élethez és az emberi méltósághoz való jog részét képező magánszférához való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.)
– a szabad véleménynyilvánításhoz való jog (61. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabad véleménynyilvánításra, továbbá arra, hogy a közérdekű adatokat megismerje, illetőleg terjessze. 
– a békés gyülekezéshez való jog (Alkotmány 62. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri a békés gyülekezés jogát és biztosítja annak szabad gyakorlását.”)

Alkalmazott jogszabályok
A gyülekezési jogról szóló 1989. évi III. törvény (a továbbiakban: Gytv.)
A Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.)
A rendezvények rendjének biztosításával kapcsolatos rendőri feladatokról szóló 15/1990. (V. 14.) BM rendelet (a továbbiakban: rendelet)

Megállapításaim
I. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A vizsgálattal érintett Budapesti Rendőr-főkapitányság az Obtv. 29. § (1) d) pontja szerinti rendvédelmi szerv, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. 
Hasonlóan az OBH 2452/2008. sz. jelentésemhez, arra is fel kívánom hívni a figyelmet, hogy az Rtv. preambuluma célként fogalmazza meg „a Magyar Köztársaság Alkotmányának és nemzetközi jogi kötelezettségeinek, valamint a jogállamiság követelményeinek megfelelően működő Rendőrség kialakítás[át]”. Az Rtv. 2. § (1) bekezdése második mondata szerint „A Rendőrség tiszteletben tartja és védelmezi az emberi méltóságot, óvja az ember jogait.” 

II. 1.	Az Alkotmány 8. § (1) bekezdése szerint „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.” E rendelkezés az alapjogok érvényesülésére egy negatív és egy pozitív állami magatartást is előír. Egyfelől az alapjogok „tiszteletben tartása” az államtól tartózkodást követel; ugyanakkor az alapjogok „védelme” aktív állami magatartást is feltétez. Így az Alkotmány – valamennyi alapjogra irányadóan – kimondja, hogy az alapjogoknak van egy alanyi (az adott alapjoggal való élés lehetősége, amelyet az állam köteles tiszteletben tartani) és van egy objektív intézményvédelmi oldala, amely a jogok védelmével, illetve érvényesülésével összefüggő állami kötelezettségekben érhető tetten. 
Az Alkotmánynak rendelkezéseinek nagyobb részében az állam adott alapjog védelmére és érvényesülésére vonatkozó konkrét kötelezettsége – a normaszövegben – nem jelenik meg. Gyakorlatilag ezt pótolja az Alkotmány 8. § (1) bekezdésének az alapjogok védelmét az állam általános kötelezettségévé tevő fordulata. 
„Az állam kötelessége az alapvető jogok »tiszteletben tartására és védelmére« a szubjektív alapjogokkal kapcsolatban nem merül ki abban, hogy tartózkodnia kell megsértésüktől, hanem magában foglalja azt is, hogy gondoskodnia kell az érvényesülésükhöz szükséges feltételekről. Az emberek természetszerűen egyéni szabadságuk és személyes igényeik szempontjából gyakorolják alapjogaikat. Az államnak viszont arra van szüksége garanciális feladata ellátásához, hogy az egyes alanyi alapjogok biztosítása mellett az azokkal kapcsolatos értékeket és élethelyzeteket önmagukban is, azaz ne csupán az egyes egyedi igényekhez kapcsolódóan védje, s a többi alapjoggal összefüggésben kezelje. Az állam számára az alapjogok védelme csupán része az egész alkotmányos rend fenntartásának és működtetésének. Ezért az állam úgy alakítja ki az egyes alapjogok megvalósításához szükséges jogszabályi és szervezeti feltételeket, hogy mind a többi alapjoggal kapcsolatos, mind pedig egyéb alkotmányos feladataira is tekintettel legyen; az egyes jogoknak az egész rend szempontjából legkedvezőbb érvényesülését teszi lehetővé, s mindezzel az alapjogok összhangját is előmozdítja. Az alapjog jogosultja, illetve az állam különböző szempontjai és feladatai miatt az alapjog alanyi jogi, illetve objektív oldala nem feltétlenül fedi egymást. Az állam – általános és objektív szempontjaiból következően – a szubjektív alapjog által védett körön túlmenően is meghatározhatja ugyanazon alapjog objektív, intézményes védelmi körét.
Ez a helyzet például akkor, ha egy szabadságjog egyéni gyakorlása nem látszik veszélyeztetettnek, az esetek összességében azonban az alapjog által garantált szabadság vagy életviszony intézménye kerül veszélybe.”1
Az Alkotmány 8. § (1) bekezdéséből eredő intézményvédelmi kötelezettség egy összetett követelményrendszert támaszt az állammal szemben az alapjogok érvényesülésére. Magában foglalja ez a szabályozási kötelezettséget (a szervezeti és eljárási biztosítékok megteremtését), adott esetben az anyagi támogatási kötelezettséget, a meglévő vagy az alapjog-érvényesülés szempontjából az Alkotmány által megkívánt intézményes formák védelmét (s egyben tartózkodást a működés tartalmi befolyásolásától), része e követelménynek azon fórumok védelme, ahol az alapjogsérelem orvosolható, de az államnak általában is kötelezettsége az alapjogi rendszer egészének (mint értékrendszernek) a védelme. Ki kell emelni azt, hogy az objektív alapjogvédelmi kötelezettség eleve feltételezi a szubjektív jog meglétét, tipikusan nem keletkeztet az egyén oldalán alanyi jogokat, így az egyén részéről közvetlenül nem is kényszeríthető ki.
Az állam alapjogvédelmi kötelezettsége szélesebb, mint az „érvényesülés lehetővé tétele”, az adott alapjogot általában, absztrakt módon, mint értéket is védelem alá kell helyeznie. Elviekben minden alapjognak – mint alkotmányos „értékhordozónak” – létezik intézményes oldala, de a leginkább kiemelt, védett értékek közé tartozik az emberi élet és méltóság, a vélemények pluralizmusa, vagy éppen a lelkiismeret szabadsága. Az pedig az adott alapjog jellegéből, természetéből következik az, hogy a gyakorlásának biztosításához milyen jellegű és mértékű állami kötelezettségek teljesítése szükségeltetik.
2.	Az Alkotmánybíróság 55/2001. (XI. 29.) AB határozatban kimondta, hogy az államot pozitív kötelezettségek is terhelik a békés gyülekezési jog – mint a kiemelt kommunikációs szabadságjog – érvényesülésének biztosítása érdekében. A gyülekezéshez való alkotmányos alapjog érvényesülése nemcsak az állam illetéktelen beavatkozásával, hanem mások, például adott tüntetést ellenérzéssel szemlélők, ellentüntetők, és más rendzavarók ellenében is védelemre szorul. Az AB arra is felhívta a figyelmet, hogy a hatóságnak – szükség esetén – akár erő alkalmazásával is biztosítania kell a jogszerűen tartott gyűlések lebonyolítását, illetőleg meg kell akadályoznia, hogy azt mások megzavarják.
A strasbourgi Emberi Jogok Európai Bíróságának – a magyar alkotmánybírósági gyakorlat által is hivatkozott – álláspontja szerint a békés célú gyülekezéshez való jog korlátozásának nem lehet oka önmagában az erőszakos ellendemonstráció lehetősége, vagy azon eshetőség, hogy olyan szélsőségesek csatlakoznak a demonstrációhoz, akiknek céljai nem békések, vagy, hogy a csoport szélsőséges tagjai erőszakos szándékkal léphetnek fel. A békés gyülekezés jogát még akkor is védelem illeti, azaz gyakorlását tehát még abban az esetben is biztosítani kell, ha valóban fennáll annak a veszélye, hogy a felvonulás a szervezőkön kívül álló okok miatt zavargásba torkollik.2
3.	Mindezek alapján megvizsgáltam, hogy az állam – a Rendőrség útján – eleget tett-e az alapjogok védelmére vonatkozó alkotmányos kötelezettségének.
Ennek során azt tekintettem át, hogy megfelelően biztosította-e a Rendőrség a rendezvények zavartalan lebonyolítását a gyülekezéstől kezdve, a rendezvények tartama alatt, majd az azok befejezését követően a résztvevők békés elvonulásáig.
Ki szeretném emelni, hogy a rendezvények helyszínének meghatározására, vagy annak befolyásolására a Rendőrség lehetőségei korlátozottak: amennyiben a közlekedés más úton biztosítható, legfeljebb az egyeztető tárgyalások során javasolhatja, vagy kérheti a rendezvény helyszínének, vagy útvonalának módosítását. Amennyiben a rendezvényt a bejelentés szerinti helyszínnel, illetve útvonallal veszik tudomásul, a Rendőrség köteles az erre esetleg alkalmatlan helyszíneken is biztosítani a rendezvény zavartalan lefolyását.
A térben és időben egymáshoz közel rendezett demonstrációk esetében az objektív alapjogvédelmi kötelezettségének akkor tesz eleget az állam, ha valamennyi rendezvény zavarásmentes lebonyolításának feltételeit biztosítja (a konkuráló rendezvények szabályozásával kapcsolatos kérdéseket a III. pontban elemzem részletesen). Ennek során meg kell próbálni a demonstrálókat és az ellenvéleményt megfogalmazókat egymástól fizikailag is elkülöníteni. Törekedni kell pl. arra is, hogy az egyes ellentétes nézeteket valló csoportok egymástól lehetőleg „dobástávolságon” kívül kerüljenek.
A 2008. július 5-én megtartott, térben és időben egymáshoz közel eső, bejelentett rendezvények biztosítása során e követelményeknek eleget tettek. A rendezvényeket a Rendőrség a résztvevők gyülekezésétől kezdve kellő erővel biztosította. Az egyes demonstrációkat kordonzárással és élőerővel megfelelően elkülönítették. A felvonulásokat a Rendőrség csapaterő alkalmazásával hasonlóan – de a kockázatoknak megfelelően eltérő mértékben – biztosította. A bejelentett rendezvényekről más bejelentett rendezvény résztvevőit nem érte támadás. Ennek megfelelően megállapítottam, hogy a Rendőrség a különböző bejelentett rendezvények biztosítása során Alkotmány 8. § (1) és 62. § (1) bekezdésében foglalt alapjogvédelmi kötelezettségének eleget tett.
Az LMBT menetet azonban csaknem teljes útvonala mentén, folyamatosan érték támadások, a résztvevőket különféle tárgyakkal dobálták olyan személyek, akik nem valamely bejelentett rendezvény résztvevői vagy azok csoportjai voltak. Kérdésként merült fel, hogy miként lehetett volna biztosítani, hogy az LMBT menetet ne érhessék ilyen jellegű támadások.
Ennek megválaszolása során ezt kellett megvizsgálni, hogy objektíve, illetve kizárólag jogállami eszközökkel megelőzhetők–e az ilyen vagy ehhez hasonló támadások. Amennyiben ellenkező tartalmú kérelmet nem terjesztettek volna elő a szervezők, objektíve úgy lehetett volna leginkább minimalizálni az LMBT menetet ért támadásokat, ha a Rendőrség az Andrássy utat – a hozzá tartozó kerékpárutakkal és járdákkal együtt –, a keresztutcákat pedig az első párhuzamos utcák torkolatáig teljesen lezárta volna. Megjegyzem, hogy az ennél lényegesen kisebb területet érintő területlezárás miatt is jelentős, több kilométeres kerülővel lehetett az Andrássy út egyik oldaláról a másikra átjutni, egy ilyen széleskörű zárás az érintett területeken az ott lakók, illetve arra közlekedők helyváltoztatáshoz való jogát aránytalanul korlátozta volna. A szükségességi arányossági teszt elvégzése meglátásom szerint csak igen kivételes esetben vezethet olyan eredményre, hogy a több órára történő zárás ilyen nagy területen alkotmányosan indokolható legyen.
Indokolt rámutatni a gyülekezési jog kommunikációs jellegével kapcsolatban arra is, hogy egy hermetikus, nagy területet érintő zárás esetén könnyen az a helyzet állhat elő, hogy bár sikerül a demonstráción résztvevők alapjog-gyakorlását hézagmentesen megvédeni, azonban a gyülekezési jog szubjektív oldala csorbát szenvedne. A demonstráció egy kiürített, nézők elől hermetikusan elzárt területen történő megtartása alkalmas lehet arra, hogy a megalapozott véleménynyilvánításhoz elengedhetetlen kommunikációs folyamatot befolyásolja. Ez pedig a véleménynyilvánítás szabadságához való joggal összefüggő visszásság közvetlen veszélyét is magában hordozná. 
A gyülekezési jog esetében az állami intézményvédelmi kötelezettség a rendezvényről szervezetten távozók védelmére is kiterjed. E kötelezettségét a Rendőrség ugyancsak teljesítette, amikor biztosította, hogy az LMBT menet résztvevőit szervezetten az M1 metró igénybevételével hagyják el a rendezvény helyszínét. Utalni szeretnék arra is, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának gyakorlata szerint, ha az ellentüntetők szándéka a másik demonstráló csoport tüntetésének megzavarására irányul, a hatóságoknak kötelessége azok védelme, akik valóban békésen élnek gyülekezési jogukkal. Ugyanakkor az Egyezmény csak a hatóságok által, diszkrecionális jogkörükben megfelelőnek ítélt, a békés célú gyülekezéshez való jog biztosításához szükséges intézkedések megtételére való kötelezettséget írja elő, és nem az ezen intézkedésekkel elérendő eredményt határozza meg.3
Mindezekre tekintettel vizsgálatom során a gyülekezési joggal kapcsolatos állami alapjogvédelmi kötelezettség teljesítésével összefüggő visszásságra utaló körülményt nem tártam fel.

III. A megállapított tényállás alapján a július 5-ei felvonulással kapcsolatos atrocitások, tömeges jogsértések nem a bejelentett ellendemonstrációkhoz köthetőek: jellemzően a be nem jelentetten – főleg a biztosító kordonoknál – összeverődő személyek csoportjai dobálták a felvonulás résztvevőit, és igyekeztek megtámadni a menetben résztvevőket. A helyszíni tapasztalatok, a törvényi szabályozás, valamint a jogalkalmazói gyakorlat áttekintése után ugyanakkor egyértelművé vált, hogy jelentős alapjogi dilemmát vetnek fel az azonos helyszínre, útvonalra és azonos időpontra bejelentett demonstrációk és ellendemonstrációk, az ún. versengő, konkuráló gyülekezések.
Kérdés, hogy mikor élvez egy gyülekezési jog hatálya alá tartozó rendezvény, illetve élvezhet-e egyáltalán előnyt egy ilyen rendezvény egy később ugyanarra a helyszínre bejelentett másikkal szemben. A versengő demonstrációk és ellendemonstrációk kezelésére a gyülekezési törvény nem ad egyértelmű választ, eligazítást. A rendőrség – az állam objektív intézményvédelmi kötelezettségéből eredően – ilyen helyzetekben (is) köteles valamennyi, térben és időben egybeeső, rendezvény biztosításáról gondoskodni, akkor is, ha a gyülekezők elkülönítése fizikailag nem, vagy a gyülekezéseken résztvevők biztonsága szempontjából nem megnyugtató módon oldható csak meg.
A konfliktus feltárása szempontjából nem mellékes, hogy milyen típusú rendezvények versengését kell megítélni: egyértelműen más az alapjogi konfliktus két, a gyülekezési jog hatálya alá tartozó rendezvények esetében, valamint akkor, ha egy gyülekezési jog hatálya alá tartozó rendezvény egy másik közterületen zajló rendezvénnyel, vagy egy – ugyancsak nem a gyülekezési jog hatálya alá tartozó – állami rendezvénnyel, ünnepséggel „versenyez”. Az azonos időben és helyszínen zajló, de nem ellentétes célú rendezvények során pedig a gyülekezési jog gyakorlása, az esetleges elkülönítés nem jelent komolyabb problémát. Az alapjogi dilemmát így a versengő ellentétes célú, gyülekezési jog hatálya alá tartozó rendezvények szempontjából vizsgáltam.
Alapvető tézis, hogy az állam alapvető jogok biztosítására és védelmére vonatkozó elsőrendű alkotmányos kötelezettsége nem válhat anyagi megfontolás, költségvetési mérlegelés tárgyává: az állam nem hivatkozhat arra, hogy az adott szabadságjog gyakorlásának biztosítására nem állnak rendelkezésre megfelelő erőforrásai. Az állam teherbíró képességére való hivatkozás a gazdasági, szociális jogok szférájában jelen van, a szabadságjogok – így a gyülekezési jog – körében azonban legfeljebb kiegészítő érvként hivatkozható.
Az ellentétes célú versengő rendezvények esetében azonban a fő problémát nem is az aránytalan állami terhek okozzák, vagy az, hogy a szervezők esetlegesen visszaélnének a jelenlegi jogi helyzet nyújtotta lehetőségekkel, hanem az, hogy az állam erőfeszítései ellenére sem tud minden esetben eleget tenni az alapjogvédelmi kötelezettségének: a gyülekezési jog teljeskörű és zavartalan gyakorlásának biztosítása bizonyos esetekben egyáltalán nem megoldható. 
Ahogyan arra az OBH 2452/2008. sz. jelentésemben is utaltam, a gyülekezési jogra, mint kommunikációs jogra is vonatkozik, hogy érték- vagy igazságtartalmától függetlenül áll védelem alatt. A Rendőrség tehát semmilyen módon nem minősítheti a bejelentő (szervező) szándékát, azt, hogy a bejelentés mire „irányul”. A jelentésem közzététele után született 75/2008. (V.29.) AB határozat kifejezetten utal az ún. tartalmi semlegesség követelményére. „A véleménynyilvánítás szabadságának külső korlátai vannak csak; amíg egy ilyen alkotmányosan meghúzott külső korlátba nem ütközik, maga a véleménynyilvánítás lehetősége és ténye védett, annak tartalmára tekintet nélkül.”4 Az AB szerint a tartalmi semlegesség elvéből következően nem vehetők figyelembe a Gytv. 8. § (1) bekezdésében foglaltakon kívüli, a rendezvényen megjelenő közlés tartalmára vonatkozó megfontolások. A Rendőrségnek – amennyiben szükséges – minden bejelentett és tudomásul vett rendezvényt megfelelő erőkkel biztosítania kell, céljától, időtartamától vagy éppen a résztvevők létszámtól függetlenül azonos módon, a diszkrimináció tilalmát szem előtt tartva.
Utalva az OBH 2452/2008. sz. jelentésem elvi megállapításaira, megismétlem, hogy éppen a szigorú, objektív feltételek megléte és a taxatíve meghatározott rendőrségi döntési lehetőségek (tudomásul vétel, megtiltás) miatt van szó bejelentésről, nem pedig engedélyezésről, amely során a hatóságnak jóval tágabb mérlegelési lehetősége van. 
Az Alkotmánybíróság már idézett 75/2008. (V.29.) AB határozatában elvi jelentőségű megállapításokat tett a rendőrség jogalkalmazói értelmezési lehetőségének kereteiről, amelyeket fontosnak tartok ehelyütt is kiemelni. A testület rögzítette, hogy a rendőrség, mint jogalkalmazó szerv tevékenységének része, hogy konkrét esetekben értelmezze a Gytv.-t, és mérlegelje az alapjogokat és a közérdekű szempontokat. Az Alkotmánybíróság szerint a jogértelmezési kérdésekben való konkrét állásfoglalás minden köztéri gyűlés esetén elkerülhetetlen, a normák értelmezése és alkalmazása körüli vitákat pedig nem lehet előre kizárni. Az AB utalt arra is, hogy a rendőrség jogalkalmazó tevékenységét a bíróság jogosult felülvizsgálni, a bírósági jogalkalmazásnak kell irányadónak lennie a rendőrség számára. Az Alkotmánybíróság szerint ugyanis a joggyakorlat egységesítése alkalmas arra, hogy csökkentse a jogbizonytalanság veszélyét.
A rendőrségi jogalkalmazói gyakorlat vizsgálata alapján arra a megállapításra jutottam, hogy a rendőrségi mérlegelés versengő rendezvényekkel kapcsolatosan – a hatályos törvényi szabályok, garanciális elemek teljes hiánya miatt – nem képes alapjogvédelmi szempontból megfelelő értelmezéssel kitölteni úgy, hogy közben a gyülekezési törvényt ne sértse. Ahogyan arra már jelentésem II/2. pontjában utaltam, a rendelet alapján lehetőség van egyeztető tárgyalás lefolytatására, amely keretében akár – a Rendőrség javaslata alapján – az esetleges helyszín- vagy időpont-változtatásról is megegyezés születhet. Mindamellett, hogy az önkéntes jellegű megegyezést egyértelműen támogatandó stratégiának tartom a rendőrségi gyakorlatban, fel kívánom hívni a figyelmet arra, hogy ha – végső soron – nem születik megállapodás, akkor az a Rendőrséget súlyos dilemmák elé állítja. Ha tudomásul veszi a rendezvényeket, akkor nem feltétlenül tud eleget tenni objektív alapjogvédelmi kötelezettségének, a megtiltásra még végső soron sincs lehetősége.
Nem kizárt ugyan bizonyos esetekben, hogy a versengő rendezvényekkel kapcsolatosan megtiltási okként felmerülhet a közlekedés olyan mértékű „ellehetetlenülése”, amely azt eredményezi, hogy más útvonalon az már nem biztosítható, de a nem adekvát alkalmazás itt komoly veszélyt jelenthet. Elvben ugyanis létrejöhet az a paradox helyzet is, hogy a rendőrség mindkét rendezvény megtartását megtiltja, mert együttesen a közlekedés ellehetetlenítésével járnak, de külön-külön egyiknek sem adhat elsőbbséget, mert az diszkriminatív volna. Megjegyezni kívánom azt is, hogy a közlekedéssel összefüggő érvelés adott rendezvény tudomásulvételével kapcsolatban a rendőrségi gyakorlatban a 2004-es Gytv. módosításig5 sok esetben diszfunkcionálisan, súlyosan alapjog-korlátozó módon működött, ennek esetleges felélesztése nem kívánatos, de mégsem zárható ki.
A bíróságok tekintetében az Obtv. alapján országgyűlési biztos nem rendelkezik vizsgálati hatáskörrel, ugyanakkor annyi egyértelműen állítható, hogy a garanciális törvényi hátteret jelen esetben még egy alapjogilag egyébként aktivista bírósági jogalkalmazói attitűd sem képes pótolni.
Alaposabb elemzés céljából röviden áttekintettem azoknak az országoknak a szabályozási megoldásait, ahol törvényben rögzítették a versengő rendezvények helyzetét. Európában az észt szabályozás foglalkozik például az egy helyre és egy időre bejelentett rendezvények egymáshoz való viszonyával. A törvény szerint, ha már van regisztrált gyülekezés ugyanarra az időre és ugyanarra a helyre, az illetékes helyi önkormányzatnak joga van nem tudomásul venni, nem regisztrálni a bejelentést.
A versengő vagy konkuráló rendezvények alapjogi dilemmáinak egyik lehetséges megoldási irányát jelentheti a finn gyülekezési törvény által alkalmazott jogi megoldás, vagy annak esetleges továbbfejlesztése. A törvény az alapjogi konfliktus feloldására egy arányosságra törekvő, az együttműködést szem előtt tartó, több lépcsős, logikus rendszert alakított ki. Első lépésben, ha a bejelentésről értesülő hivatal észleli, hogy több gyűlést kívánnak rendezni ugyanazon a helyen vagy ugyanabban az időben, megvizsgálja, hogy ezek párhuzamos megtartása lehetséges-e. Ha a párhuzamos rendezvények megtartása nem lehetséges (nem biztosítható), akkor annak a szervezőnek van elsőbbsége, aki előbb terjesztette elő a bejelentését. A törvény azonban ez alól a „megelőzés” alól ismer kivételt: ha a gyűlés helyszínét „hagyományosan vagy szerződés alapján” a másik gyűlésre használják, akkor a másik szervezőnek lesz elsőbbsége. Ebben az esetben a rendőrség, miután a kérdést megtárgyalta a kapcsolattartó személlyel, a többi gyűlést olyan időpontra, illetve helyre „utalhatja”, amely az adott gyűlés céljának a legjobban megfelelő.
Utalnék emellett arra, hogy az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium által 2007-ben készített gyülekezési törvény módosítására irányuló törvénytervezet (a továbbiakban: Tervezet) a versengő rendezvényeket illetően új megtiltási okot kívánt beiktatni. A Tervezet 8. § (1) bekezdés e) pontja szerint a rendőrség határozatban megtilthatta volna a rendezvény megtartását akkor is, amennyiben az adott közterületre adott időszakban a bejelentést megelőzően a Gytv. hatálya alá tartozó rendezvény megtartását jelentették be, és nem valósítható meg a rendezvények olyan fizikai elkülönítése, amely biztosítja azok zavartalan megtartását.
A versengő rendezvényekkel összefüggő dilemmát jelent, és egyben egy újabb garanciális elem hiányára világít rá, hogy jelenleg nincsen semmilyen szabály arra nézve, hogy legkorábban mennyi idővel a rendezvény előtt van lehetőség a bejelentés megtételére. A jogalkotónak álláspontom szerint célszerű volna megelőznie azt a helyzetet, hogy meghatározott időpontokra, akár évekre előre lefoglalhassanak gyülekezés céljára egy-egy közterületet. Fel kívánom hívni a figyelmet arra, hogy egy ilyen aprónak tűnő, inkább technikai jellegű, és nem alapjog-korlátozó szabály beemelése számos nehéz helyzetet tudna megnyugtatóan, a jogbiztonság követelményének is megfelelő, kiszámítható módon megelőzni. 
Mindezekre tekintettel megállapítottam, 
A versengő gyülekezésre vonatkozó szabályainak teljes hiánya mai gyülekezési jogunkban és az ebből következő jogalkalmazási problémák miatt kialakult jogi helyzet a békés gyülekezéshez való joggal összefüggő visszásságot okoz.
A békés gyülekezéshez való joggal összefüggő visszásságot okoz, hogy törvényi szinten nem szabályozott, a rendezvény időpontja előtt legkorábban mennyi idővel van mód a bejelentés megtételére. 
A versengő rendezvényekkel kapcsolatban álláspontom szerint két irány kínálkozik a visszásság orvoslására, a kellően egyértelmű és alapjogbarát jogalkalmazói (rendőrségi) gyakorlat kialakítására. Az első, hogy az időben és térben párhuzamos, és el nem különíthető versengő rendezvényekre vonatkozó előírásokat – a jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményének megfelelően – a törvényalkotó a gyülekezési törvény módosításával szabályozza. A másik alkotmányos lehetőség, hogy az Alkotmánybíróság – mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenesség megállapítása mellett vagy esetlegesen helyette – valamennyi jogalkalmazóra kötelező alkotmányos követelmény formájában adja meg az irányadó értelmezési lehetőségét. Úgy vélem, hogy ezúttal – szemben a spontán, illetve be nem jelentett gyűlésekkel kapcsolatos dilemmákkal – a Gytv. módosítása ebben a két kérdésben jobban szolgálná a gyülekezési jog garanciáinak érvényesülését, ennek érdekében javaslattal fordulok az Országgyűléshez.
Fontosnak tartom kiemelni, hogy az állampolgári jogok országgyűlési biztosaként nem kívánok olyan jogalkotási javaslatot tenni vagy alkotmánybírósági indítványt benyújtani, amely valamely alapvető jog korlátozására irányulna. Az ombudsmani intézmény ugyanis az alapjogok védelmére hivatott, egy ilyen kezdeményezés ellentétben állna az intézmény rendeltetésével. Kétségtelen ugyanakkor, hogy az alapvető jogok nem önmagukban, hanem egymásra tekintettel érvényesülnek, tartalmuk az egyes alapjogi konfliktusokban, két alapjog ütközése során felmerülő dilemmák megoldásával válik igazán meghatározhatóvá: az egyik alapjog érvényesülése gyakran egy másik alapjog korlátozását jelenti. A határozott álláspontom az, hogy a versengő rendezvények tekintetében az általam javasolt törvényi garanciák valójában éppen a békés gyülekezés jogának gyakorlását segítik elő, a rendőrségi jogalkalmazásnak adnak megfelelő, kiszámítható alkotmányos kereteket.

IV. Az utóbbi időben, több esetben is találkoztam olyan sommás állításokkal, miszerint „tojást dobálni szabad”, vagy „a tojásdobálás nem minősül bűncselekménynek”. A kialakult helyzetben nem tartom mellőzhetőnek, hogy a véleménynyilvánítási szabadság tartalmával és terjedelmével kapcsolatban a következőkre mutassak rá:
1.	Az Alkotmánybíróság számos határozatában értelmezte az Alkotmány 61. §-át, és a töretlen alkotmánybírósági gyakorlat e szabadságjognak egyértelműen kitüntetett szerepet tulajdonít az alapjogok között, megemelve a véleménynyilvánítás szabadságának védelmi szintjét.
„Valamennyi alkotmányos alapjog tekintetében fontos kérdés, hogy azokat lehet-e és milyen feltételekkel megszorítani, korlátozni, kollíziójuk esetén milyen szempontok alapján kell a prioritást meghatározni. A véleménynyilvánítás, illetve az ebbe beletartozó sajtószabadság esetén ez a kérdés kiemelt jelentőséget kap, mivel ezen szabadságjogok a plurális, demokratikus társadalom alapvető értékei közé tartoznak. Éppen ezért, a véleménynyilvánítás szabadságának kitüntetett szerepe van az alkotmányos alapjogok között, tulajdonképpen „anyajoga” többféle szabadságjognak az ún. „kommunikációs” alapjogoknak. 
A szabad véleménynyilvánításhoz való jog a fentiek szerint nem csupán alapvető alanyi jog, hanem e jog objektív, intézményes oldalának elismerése egyben a közvélemény, mint alapvető politikai intézmény garantálását is jelenti. A szabad véleménynyilvánítás jogának kitüntetett szerepe ugyan nem vezet arra, hogy ez a jog – az élethez, vagy az emberi méltósághoz való joghoz hasonlóan – korlátozhatatlan lenne, de mindenképp azzal jár, hogy a szabad véleménynyilvánításhoz való jognak valójában igen kevés joggal szemben kell csak engednie, azaz a véleményszabadságot korlátozó törvényeket megszorítóan kell értelmezni. A vélemény szabadságával szemben mérlegelendő korlátozó törvénynek nagyobb a súlya, ha közvetlenül másik alanyi alapjog érvényesítésére és védelmére szolgál, kisebb, ha ilyen jogokat csak mögöttesen, valamely „intézmény” közvetítésével véd, s legkisebb, ha csupán valamely elvont érték önmagában a tárgya. (pl. köznyugalom) […]
A szabad véleménynyilvánításhoz való jog a véleményt, annak érték- és igazságtartalmára való tekintet nélkül védi.” (30/1992. (V. 26.) AB határozat)6
Az Alkotmánybíróság 36/1994. (VI. 24.) AB határozatában kifejtette, hogy „a véleménynyilvánítás szabadságának külső korlátai vannak csak; amíg egy ilyen alkotmányosan meghúzott külső korlátba nem ütközik, maga a véleménynyilvánítás lehetősége és ténye védett, annak tartalmára tekintet nélkül. Vagyis az egyéni véleménynyilvánítás, a saját törvényei szerint kialakuló közvélemény és ezekkel kölcsönhatásban a minél szélesebb tájékozottságra épülő egyéni véleményalkotás lehetősége az, ami alkotmányosan védelmet élvez. Az Alkotmány a szabad kommunikációt – az egyéni magatartást és a társadalmi folyamatot – biztosítja, s nem annak tartalmára vonatkozik a szabad véleménynyilvánítás alapjoga. Ebben a processzusban helye van minden véleménynek, jónak és károsnak, kellemesnek és sértőnek egyaránt. Különösen azért, mert maga a vélemény minősítése is e folyamat része […]”7
Mindezek alapján, álláspontom szerint, nem lehet vitás, hogy valamely demonstráció célkitűzésével egyet nem értő személyek – akár sértő – véleményüknek hangot adjanak. Ettől különböző kérdés lehet azonban, hogy miként teszik ezt. A 33/1998. (VI. 25.) AB határozatában az Alkotmánybíróság határozott különbséget tett „a véleménynyilvánítás szabadsága és a véleménynyilvánítás megjelenítésének formája, módja között. A véleménynyilvánítás szabadsága – alkotmányos alapjogként – fokozott védelmet élvez, azt csak az emberi méltósághoz, a becsülethez és a jó hírnévhez való jogok védelme – mint külső korlátok korlátozhatják.”8 Ebből pedig az következik, hogy maga – az adott esetben elutasító tartalmú – véleménynyilvánítás szabadsága fokozott, de külső korlátok által korlátozott védelmet élvez, annak megjelenési formájáról – jelen esetben különféle tárgyak dobálása – ez már nem mondható el. Úgy is megfogalmazható, hogy a „tojásdobálás” nem a vélemény, hanem a véleményt hordozó kommunikációs csatorna, s mint ilyen nem szükségképpen osztozik a véleménynyilvánítási szabadság magas szintű védelmében. Meg kell azonban jegyezni, hogy az Alkotmánybíróság előbbi határozatában megfogalmazott elvi álláspontból (el kell különíteni egymástól a szabad véleménynyilvánítás jogát e jog megjelenítésének formájától és módjától) nem következik, hogy e kettő között ne lenne összefüggés. Végletes esetben ugyanis a véleménynyilvánítás módjának meghatározása közvetlenül befolyásolhatja a véleménynyilvánításhoz való jog érvényesülését is. Egyszerűbben: a vélemény és nem az azt kifejező tojásdobás áll az Alkotmány védelme alatt.
2.	Adott történelmi-társadalmi-szociokulturális helyzetekben, az elutasító vélemény közszereplőkkel, jellemzően művészekkel és politikusokkal szembeni kifejezés („nemtetszés-nyilvánítás”) módja Magyarországon volt a tojás- torta és paradicsomdobálás. Az Alkotmánybíróság (36/1994. (VI. 24.) AB határozatában) is megállapította, hogy a szabad véleménynyilvánításhoz való jog által védett, alkotmányosan nem büntethető véleménynyilvánítás köre a közhatalmat gyakorló személyekkel, valamint a közszereplő politikusokkal kapcsolatos véleménynyilvánítást tekintve tágabb, mint más személyeknél. Mindebből – éppen a véleménynyilvánítás és annak megjelenési formájának különbözősége okán – azonban nem következik, hogy a közszereplőket automatikusan szabad lenne tojással, vagy bármi mással megdobálni.
Előfordulhat azonban, hogy a közszereplők esetében a véleménynyilvánítás, mint társadalmi processzus megvalósítása, vagyis a véleménynyilvánításhoz való jog érvényesülése esetenként nem szokványos véleménynyilvánítási formákban (torta, tojás) nyilvánul meg. Úgy vélem, hogy az ilyen esetek is akkor és csak akkor fogadhatóak el, ha a véleményközlésre más mód objektíve nem áll rendelkezésre, és az ilyen véleményközlés módjával okozott sérelem arányban van az magával – az egyébként alkotmányi védelem alatt álló – közölt véleménnyel. Így az igen éles konfliktus, elnyomás elleni tiltakozás korlátozott, vagy az ellenvéleményt kifejtését korlátozó szituációban. Jogállami körülmények között, a sértett döntése alapján ekkor is helye van a magánvádas eljárásnak.
Esetünkben azonban bizonyosan más minőséget jelentettek a preparált (ételfestékkel, irritáló anyaggal, trágyával stb. töltött) tojás, kő, Molotov-koktél. Ezek véleménynyilvánítási formaként semmilyen körülmények között, senkivel szemben nem részesülhetnek alkotmányos védelemben a jogállamban. A tömeges alkalmazás a gyülekezési jogot korlátozta.
3.	Az Alkotmánybíróság a már idézett 30/1992. (V. 26.) AB határozatában foglaltak alapján rá kell mutatni, hogy 
A gyűlöletkeltésnek, az emberek egyes csoportjait megvető, megalázó megnyilvánulásoknak potenciálisan kártékony voltáról az emberiség bőséges történelmi tapasztalatokkal rendelkezik.
Súlyos történelmi tapasztalatai bizonyítják, hogy a faji, etnikai, nemzetiségi, vallási, vagy egyéb szempontú alsóbb vagy felsőbbrendűséget hirdető nézetek, a gyűlölködés, megvetés, kirekesztés eszméinek terjesztése az emberi civilizáció értékeit veszélyeztetik.
Az emberek meghatározott csoportja elleni gyűlöletkeltési szándékot kifejező bármely megnyilvánulás alkalmas a társadalmi feszültségek kiélezésére, a társadalmi harmónia és béke megzavarására, legsúlyosabb kifejletében a társadalom egyes csoportjai közötti erőszakos összeütközésekre.
„A gyűlöletkeltés legszélsőségesebb, már ténylegesen bekövetkezett kártékony hatását bizonyító történelmi és jelenkori tapasztalatok mellett figyelembe kell venni azokat a mindennapi veszélyeket is, amelyek a gyűlölet felkeltésére alkalmas nézetek, eszmék korlátok nélküli kinyilvánításával járnak. E megnyilvánulások akadályozzák, hogy az emberek bizonyos közösségei harmonikus kapcsolatban éljenek más csoportokkal. Ez, növelve egy adott, kisebb vagy nagyobb közösségen belüli érzelmi, szociális feszültségeket, szétszakítja a társadalmat, erősíti a szélsőségeket, az előítéletességet és intoleranciát. Mindez csökkenti a plurális értékrendet, a különbözőséghez való jogot elismerő, toleráns, multikulturális, az emberek egyenlő méltóságának elismerésén alapuló, a diszkriminációt értékként el nem ismerő társadalom kialakulásának esélyét.”9
A véleménynyilvánítás körében az emberek meghatározott csoportjai elleni gyűlöletkeltés, vagy éppen a gyűlölet különféle tárgyak dobálásában történő manifesztálódásának alkotmányos védelemben részesítése feloldhatatlan ellentmondásban lenne az Alkotmányban kifejezésre jutó politikai berendezkedéssel és értékrenddel, a demokratikus jogállamiságra, az emberek egyenlőségére, egyenlő méltóságára, valamint a diszkrimináció tilalmára, a lelkiismereti és vallásszabadságra, a nemzeti, etnikai kisebbségek védelmére, elismerésére vonatkozó alkotmányos tételekkel.
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság demokratikus jogállam. A demokrácia fogalma rendkívül összetett. A vizsgált kérdés szempontjából azonban lényeges, hogy tartalmilag jelenti a különbözőséghez való jogot, a kisebbségek védelmét, az erőszakról és az erőszakkal fenyegetésről, mint a konfliktusmegoldás eszközeiről való lemondást.
Bármilyen demonstráció résztvevőinek megdobálása a fenti tartalmi jegyek tagadása, „visszaélés” a véleménynyilvánítás szabadságával, a gyülekezési joggal, az emberek meghatározott csoportjának, egy kollektivitásnak olyan kirekesztő stigmatizálása (vö: „megkövezés”), amely nem a jogállam és a demokratikus politikai kultúra része. A véleménynyilvánítási és gyülekezési szabadság gyakorlásához a demokratikus jogállamiságból fakadó elemi követelmények betartása szükséges – azon túl az alkotmányos értékek veszélyeztettek.
4.	Amint arra már többször utaltam, a véleménynyilvánítás határa csak addig tart, ameddig mások alapvető jogait, jelen esetben a békés gyülekezéshez való jogát, életét, testi épségét vagy emberi méltóságát nem sérti. Ki kell emelni, hogy a különféle be nem jelentett rendezvények résztvevői azzal, hogy tömegesen – esetenként szervezetten – a nekik nem tetsző véleményt megfogalmazó csoportot (jelen esetben LMBT menetet) különféle tárgyakkal megdobálták, megsértették a felvonulók békés gyülekezéshez való jogát, így magatartásuk nem tartozhat a véleménynyilvánítási szabadság által védett körbe, hanem büntetőjogi megítélés tárgya.
5.	Az Obtv. 29. § (2) e) pontja értelmében – ahogy erre már korábban is hivatkoztam – a bíróságra, f) pontja értelmében pedig az ügyészségre nem terjed ki a hatásköröm, azok ezirányú gyakorlatát ezért nem értékelem. Fel kívánom hívni azonban a figyelmet a következőkre:
Az a kirívóan erőszakos magatartás, valamint az a mód, ahogyan az LMBT menetet és a rendőröket a be nem jelentett rendezvényen résztvevő személyek megdobálták – a korábbi rendbontásokhoz képest – mind mennyiségileg, mind minőségileg új szintet képviselt, és ennek megfelelő jogállami választ igényel a Magyar Köztársaság államszervezetétől.
Úgy vélem, hogy e „kihívóan közösségellenes” magatartások, amelyek alkalmasak arra, hogy „másokban megbotránkozást vagy riadalmat keltsenek”, – a körülményektől függően – minősíthetőek támadó jellegű, erőszakos magatartásnak. A sérelmet szenvedő testének fizikai érintése ilyenkor nem közvetlenül, hanem közvetetten, eszköz útján valósul meg. A garázdaság esetében ugyanis nem kell konkrét sérülésnek keletkeznie, és sérülés okozására irányuló szándéknak sem kell fennállnia. 

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásság orvoslása, jövőbeni megszüntetése és megelőzése érdekében,
1. az Obtv. 25. §-a alapján javaslom az Országgyűlésnek, hogy – a jelentésemben megfogalmazott szempontrendszer figyelembevétele mellett – a Gytv. kiegészítésével
a./ alkossa meg a versengő gyülekezésekre vonatkozó garanciális szabályokat
b./ határozza meg a rendezvény bejelentésének rendezvény kezdetéhez képest legkorábbi időpontját
2. jelentésemet – annak IV. pontjában kifejtettekre figyelemmel – tájékoztatásul megküldöm Legfelsőbb Bíróság elnöki jogkörben eljáró elnökhelyettesének és a legfőbb ügyésznek kérve, hogy fontolják meg a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény 31. § (1) bekezdés a) pontja és (2) bekezdései alapján jogegységi eljárás indítványozását.

Budapest, 2008. július 7.

Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet:

1 64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 297., 302-303.
2 Christians against Racism and Fascism v. United Kingdom. (Application no. 8440/78, Decision of 16 July 1980)
3 Plattform „Ärzte für das Leben” v. Austria (Application no. 10126/82, Judgment of 21 June 1988)
4 30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 179.
5 A Gytv. 5. §-át az európai uniós csatlakozással összefüggő egyes törvénymódosításokról, törvényi rendelkezések hatályon kívül helyezéséről, valamint egyes törvényi rendelkezések megállapításáról szóló 2004. évi XXIX. törvény 110. §-a módosította. 
6 ABH 1992, 170-171., 178-179.
7 ABH 1994, 219., 223., 230., 231.
8 ABH 1998, 260.
9 30/1992. (V. 26.) AB határozat