Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
 az OBH 2453/2008. számú ügyben

Előadó: dr. Kristó Annamária
dr. Lápossy Attila
    dr. Borza Bea
A vizsgálat megindítása
A Hajdú-Bihar megyében tett munkalátogatás alkalmával a vizsgálat arra irányult, hogy az egészségügyi ellátást végző intézmények – Országos Mentőszolgálat Észak-alföldi Regionális Mentőszervezete, a Kenézy Gyula Kórház-Rendelőintézet Egészségügyi Szolgáltató Kft. és a Debreceni Egyetem Orvos- és Egészségtudományi Centrum – munkájának megismerésén keresztül feltárjuk a megyében a mentés és a sürgősségi betegellátás működését, az esetlegesen fellelhető problémákat, az egészségügyi szolgáltatók közötti együttműködés intenzitását. 
Az intézményi struktúra megismerését követően azonban e helyütt csupán néhány lényeges elemét emeljük ki a helyszíni szemle során megismert körülményeknek, azon problémák elemzésére szorítkozunk, melyek szoros összefüggésbe hozhatóak egyes alapjogi szempontú megoldással.
Figyelemmel a segélyhívó-szolgáltatással összefüggésben korábban folytatott alapjogi vizsgálat eredményére, (OBH 4047/2006. sz. jelentés) nem kevésbé az Alkotmánybíróság egészségügyi ellátás minimumával összefüggésben meghozott határozataira, (56/1995. (IX.15.) AB hat., 54/1996. (XI.30.) AB hat., 37/2000. (X.31.) AB hat.) továbbá a mentés és a sürgősségi ellátás egyre jelentősebb feladataira, ismerve a hazai egészségügyi struktúra évtizedes dilemmáit, tiszteletben tartva az orvostudomány változásainak jelentőségét, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16.§ (1) és 17.§ (1) bekezdése alapján vizsgálatot rendeltem el, mert felmerült Alkotmányban deklarált a jogbiztonsághoz való jog, valamint – az élethez, és az emberi méltósághoz való joggal összefüggésben – a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog sérelmének gyanúja.

A vizsgált alkotmányos jogok
– A jogállamiság elve és az abból fakadó jogbiztonság követelménye: A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam. (Alkotmány 2. § (1) bekezdés)
– Az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége: A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. (Alkotmány 8. § (1) bekezdés)
– Élethez és testi épséghez való jog: A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. (Alkotmány 54. §)
– A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog: 70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság (…) az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével (…) valósítja meg. (Alkotmány 70/D. § (1) és (2) bekezdés)

Alkalmazott jogszabályok
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény
Az Országos Mentőszolgálatról szóló 322/2006. (XII.23.) Korm. rendelet
A mentésről szóló 5/2006. (II.7.) EüM rendelet

A megállapított tényállás
Az Országos Mentőszolgálat Észak-alföldi Regionális Mentőszervezetének vezetője és kollégái beszámolója alapján a következő tényállás rögzíthető:
Ismert, hogy 2005 tavaszától megkezdődött az Országos Mentőszolgálat átszervezése, ami azt jelenti, hogy a statisztikai régióknak megfelelő ellátási területre tér át a rendszer, ezzel egyidejűleg megszűnt a régi megyei struktúra. Az eddigi tapasztalatok szerint a régió rendszer bevált, a szervezetek jobban, és hatékonyabban tudják megszervezni a munkát, mert a megyehatárok eltűnésével az addigi korlát megszűnt.
A működést érintő másik fontos tényező, hogy 2008. januártól a betegszállítás és a mentési feladatok ellátása szétvált, ezzel az OMSZ csak a jogszabályban meghatározott mentést, illetve az azzal összefüggő feladatokat látja el. 
A feladatok ilyetén szétválasztásából adódó, és főként a betegszállítás megszervezését érintő gondok feltárása és elemzése ennek a vizsgálatnak nem tárgya, azonban szükséges annyit megjegyezni, hogy a betegszállítás de facto taxi szolgáltatása nem minden esetben nélkülözhet valódi mentőszolgálati ellátást. E tekintetben a definitív mentési tevékenység és a gyakran súlyos állapotú, de csupán szállítandó beteg ellátása nehezen elhatárolható.
Nagy problémát jelent, hogy az alacsony bérek miatt (Kjt-ben meghatározott bértábla) a szakvizsgázott orvosok, valamint a tapasztalt mentőtisztek nagy részét elveszíti a mentőszolgálat. További aggodalomra ad okot, hogy – mivel a bér a megfelelő megélhetéshez, családok fenntartásához kevésnek bizonyul – a mentőszolgálat dolgozóinak többsége jövedelme kiegészítésének érdekében másodállás vállalására kényszerül pihenőidejében. 
Ugyancsak nem megoldott – idő és anyagi források hiánya miatt – a mentőszolgálat dolgozóinak mentális rehabilitációja, mivel nem dolgozik pszichológus a szolgálatnál. A beszámoló szerint gyakran éri inzultus a mentősöket (átlagosan havonta egyszer fizikai jellegű is), amelyek feldolgozására a munkáltató nem tud segítséget nyújtani, és e miatt ugyancsak nehézséget jelent az állomány megtartása. 
A régió betegeinek zökkenőmentes ellátása érdekében a mentőszervezet kidolgozta az un. „betegút protokoll”-t, amelyet az ÁNTSZ jóváhagyásával használnak. Ez a kvázi ellátási rend nagyban megkönnyíti a beteg állapotának megfelelő ellátást biztosító intézménybe, és a lehető legrövidebb idő alatt történő szállítását.
Végül kérdésre beszámolt a régióvezető az egyen- és védőruhák tisztítása, mosatása körülményeiről, mely még mindig nem megoldott. A dolgozóknak otthon, saját háztartásukban kell mosni a ruhákat, amelyek fertőzésveszélyt jelenthetnek (Lásd bővebben az OBH 5635/2003. sz. jelentést, mely a védőruhák tisztításának rendezetlenségét tárta fel, illetve ezzel összefüggésben alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot állapított meg az országgyűlési biztos.)
A probléma megoldására tervezik, hogy saját költségvetésből a régió területén néhány mentőállomásra mosógépet szereznek be (Debrecenben már megtörtént), azonban a mosószerek, tisztítószerek, illetve a mosást végző személyzet biztosítását nem tudják vállalni.
Jelentős, és az ombudsman állásfoglalására számot tartó dilemma az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvényben a betegjogok körében biztosított önrendelkezéshez való jog, és az ellátás visszautasítása jogának a gyakorlása, ill. az e jogokhoz kapcsolódó törvényi korlátozás alkalmazása, abban az estben, ha a közvetlen életveszélyben, de öntudatánál lévő beteg a szolgálat ellátását a helyszínen visszautasítja, vagy a primer ellátást követően a kórházba szállítást visszautasítja. A szolgálat embereinek törvényi kötelezettsége és a betegjog ütközése gyakran komoly konfliktus helyzet elé állítja a mentésben résztvevőket.
Aggasztó a mentőszolgálathoz befutó gyakori vakriasztás (400 hívásból cca. 240) – bár a mentőszolgálat vezetése szinte minden esetben tesz feljelentést – azonban a mobilszolgáltatók nem adhatnak ki adatokat a telefonszámok alapján a mentőszolgálat részére. Kivéve ez alól a Pannon mobilszolgáltatót, amely vállalta a számletiltást indokolt esetben. 
Ezzel összegfüggő kérdés és megoldásra váró a helyzet, amikor nem, vagy nem pontosan határozható meg a baleseti helyszín, így a mentők gyakran nehezen lelik fel az erdős mellékúton balesetet szenvedett sérültet, ami a sürgősségi ellátást teszi lehetetlenné. Az erre irányuló megoldási javaslat a „cellakereső” rendszerhez való hozzáférés nemzetbiztonsági aggályokon bukott el.

A vizsgálat megállapításai
Tekintettel arra, hogy a sürgősségi mentés során az egyik legfontosabb kérdéssé vált az önrendelkezési jog és az életvédelmi kötelezettség egyidejűségéből fakadó, elsősorban alapjogi, ugyanakkor in concreto sürgősségi helyzet lehető legjobb megoldása, az alábbiakban erre a dilemmára kerestünk választ.

I.
A magyar alapjogi gyakorlatban – az alkotmánybírósági, illetve az ombudsmani döntésekben – vissza-visszatérő kérdés az egyén önrendelkezési jogának, illetve az állam objektív életvédelmi kötelezettségének viszonya. Viszonyukat természetesen nem lehet absztrakt módon meghatározni: egy olyan speciális alapjogi konfliktusról beszélhetünk, amelynek eldöntése mindig esetről-esetre lehetséges. Más alapjogi válasz adható az abortusz, az eutanázia, a rendőrségi fegyverhasználat, vagy éppen a drogfogyasztás kérdésében mindannak ellenére, hogy elvi szinten az összes felsorolt esetben az önrendelkezés és az életvédelem konfliktusáról van szó. A sürgősségi mentéssel kapcsolatos alapjogi dilemmák jó része is ide vezethető vissza.
A mentőszolgálatok munkatársai gyakran kerülnek olyan helyzetbe, ahol szó szerint életbevágó és azonnali döntéseket kell hozniuk: végre kell-e hajtani életmentő beavatkozást a helyszínen, szükséges-e a beteg kórházba szállítása, milyen kezelés adható a betegnek, stb. A betegek olykor – akár fizikailag ellenszegülve – tiltakoznak a beavatkozás, különösen a kórházba szállítás ellen. A beteg döntési szabadságára hivatkozik, és saját felelősségére nem kívánja igénybe venni az ellátást, egészségi állapota azonban olyan, amely – a mentőorvos megítélése szerint – a beavatkozást indokolja. A mentősök ilyen esetben az állam képviseletében lépnek fel, az államot terheli az a kötelezettség, hogy munkájukat biztonságossá és kiszámíthatóvá tegye.
Az Alkotmány 70/D. §-a szerint a Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez, ezt a jogot a Magyar Köztársaság – többek közt – az egészségügyi intézmények, és az orvosi ellátás megszervezésével valósítja meg. A sürgősségi mentés intézményét, mentőszolgálatokat alapjogi szinten az egészséghez való jog biztosítása, az állam pozitív élet- és egészségvédelmi kötelezettsége (Előre kell bocsátani, hogy az intézményvédelmi kötelezettségnek ez az aspektusa az egészségügyi rendszer létrehozására és működtetésére vonatkozik, nem azonos tartalmú a későbbiekben (3. pont) ismertetett „beavatkozó jellegű” intézményvédelmi, életvédelmi kötelezettséggel.) hívta életre, ma már egyértelműen elmondható az, hogy az állampolgárnak alanyi jellegű joga van arra, hogy – amennyiben élete veszélybe kerül – hatékony és gyors segítségben részesüljön. (Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) 6. §-ában rögzíti is az egészségügyi ellátáshoz való jogot.)
A hatályos jogszabályok (Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.), az Országos Mentőszolgálatról szóló 322/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet, valamint a mentésről szóló 5/2006. (II. 7.) EüM rendelet.) egyértelműen rögzítik az ellátási kötelezettséget (és rendelkeznek annak tartalmáról), illetve a beteg önrendelkezési jogát, de megállapítható, hogy egyik sem abszolút jellegű a másikkal szemben. A mentőorvos dönthet úgy, hogy beszállítja a beteget akarata ellenére, vagy úgy, hogy saját felelősségére nem szállítja be. Mindkét esetben felelősségre vonható, mivel az első esetben az önrendelkezési jogát sértette, míg a másikban megsérti a beteg sürgős egészségügyi ellátáshoz való jogát, másképpen fogalmazva nem tesz eleget az életvédelmi kötelezettségnek. Természetesen nem elhanyagolható az a szempont, hogy előbbi esetben a beteg életben maradt, de a jogi eljárás ettől függetlenül megindulhat, az alapjogsérelem fennállhat. Az adekvát megoldás egy megfelelő, az alapjogi gyakorlatra építő egyensúlyi pont felmutatása, amely segítségével elkerülhető a gyakorlati problémák jelentős része. Az ideális természetesen a megfelelő jogismerettel rendelkező állampolgár, beteg és jogalkalmazó, mentőorvos közötti együttműködés, kölcsönös segítség és tisztelet.

II.

Emberi méltóság – önrendelkezési jog – egészségügyi önrendelkezés
Az Alkotmány 54. § (1) bekezdése elvi éllel rögzíti, hogy a Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. Az alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint az élethez és emberi méltósághoz való jog nem is egyszerű alapjog, hanem egységben értelmezve minden mást megelőző legnagyobb érték, olyan oszthatatlan és korlátozhatatlan alapjog, amely számos egyéb alapjognak forrása és feltétele. Az emberi méltósághoz való jog azt jelenti, hogy van az egyén autonómiájának, önrendelkezésének egy olyan, mindenki más rendelkezése alól kivont magja, amelynél fogva – a klasszikus megfogalmazás szerint – az ember alany marad, s nem válhat eszközzé vagy tárggyá.
Az Alkotmánybíróság a 8/1990. (IV. 23.) AB határozatban kimondta, hogy az emberi méltósághoz való jog általános személyiségi jog, amelynek egyes fontos eleme az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog. Ugyanebben a határozatban hívta fel a figyelmet arra az AB, hogy az önrendelkezési jog – mint az összes ún. különös személyiségi jog – az egyén autonómiáját, az egyéni döntés szabadságát védi. Az önrendelkezési joggal kapcsolatos alkotmánybírósági gyakorlat állandó tézise, (Hivatkozik rá az önrendelkezési joggal kapcsolatos AB gyakorlatot összefoglaló 43/2005. (XI. 14.) AB határozat.) hogy az állam korlátozó gyámkodása csak a határesetekben alkotmányossági viták tárgya (a kábítószer élvezésének büntetésétől az eutanáziáig). Önmagának ugyanis mindenki árthat, s vállalhat kockázatot, ha képes a szabad, tájékozott és felelős döntésre. A nagykorúaknak a jog be nem avatkozása széles lehetőséget ad erre, s az általános személyiségi jogból folyó jog az önmeghatározásra és cselekvési szabadságra garantálja ezt a lehetőséget. A személy döntésképességének azonban meghatározó jelentősége van a tekintetben, hogy gyakorolni tudja-e az önrendelkezéshez való jogot. 
Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az emberi méltósághoz való jog csak az emberi státusz meghatározójaként, az élethez való joggal fennálló egységében abszolút és korlátozhatatlan. Anyajog mivoltából levezetett egyes részjogai (mint pl. az önrendelkezéshez és a személy testi integritásához való jogok) korlátozhatók. A korlátozásnak azonban meg kell felelnie az Alkotmányból következő, az Alkotmánybíróság által felállított követelményeknek: a szükségességi-arányossági tesztnek. Fontos leszögezni, hogy a testi épség és egészség joga nem értékesebb vagy védelemre érdemesebb jog az individuális szabadságjogoknál vagy például az önrendelkezési jognál.
Az Alkotmány külön nem nevesíti a betegjogokat, de az emberi méltósághoz való jogból, és az önrendelkezési jogból levezethetőek. A betegjogokra vonatkozó lényeges, garanciális rendelkezéseket az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) tartalmazza (2. cím). Az emberi méltósághoz való jogot érvényre juttató Eütv. betegjogi katalógusa nevesíti – többek közt – az egészségi ellátáshoz való jogot, a beteg emberi méltósághoz való jogát, tájékoztatásához való jogát, önrendelkezési jogát és az ellátás visszautasításához való jogát. A betegjogi rendszer központjában az „informed consent” (tájékozott beleegyezés) elve áll, ennek megfelelően széles körű alapjogi védelemben részesül a szabad, tájékozott és felelősségteljes döntésre képes ember saját teste és sorsa feletti rendelkezési joga.  
Az Alkotmánybíróság a 36/2000. (X. 27.) AB határozatban foglalkozott először kifejezetten az egészségügyi önrendelkezési jog kérdéskörével. A vizsgálat során – többek közt – megállapította, hogy mások életének és testi épségének védelme szükség esetén megengedett korlátja lehet a betegek önrendelkezési jogának, ennélfogva, nem alkotmányellenes, hogy nincs szükség beteg beleegyezésére, ha a beavatkozás elmaradása mások életét és testi épségét veszélyezteti. Kérdés azonban, hogy mi a helyzet azokkal a beavatkozásokkal, amelyek elmaradása nem mások, hanem a saját – az azokat visszautasító – személy életét, testi épségét veszélyezteti. Jogosult-e az állam beavatkozni egy „belső” alapjogi konfliktusba, az egyén helyett dönteni abban, hogy melyik alapvető joga élvezzen elsőbbséget. Fontos szempont, hogy a beteg – pillanatnyi fizikai állapotából, vagy életkorából adódóan – rendelkezik-e olyan beszámítási, döntéshozatali képességgel, amelyre alapozva képes a visszautasítás lehetséges következményeit is felmérni, és felelősségteljes döntést hozni.
Az Alkotmánybíróság a 22/2003. (IV. 28.) AB határozatban – az ún. eutanázia-határozatban – az életmentő ellátások visszautasításával (passzív eutanázia) kapcsolatban tett elvi megállapításokat. Határozatban a testület a saját halálról való döntés jogát ismerte el az emberi méltósághoz való jog alapján. Az AB álláspontja szerint ugyanis a gyógyíthatatlan beteg döntése arról, hogy életének a rá váró szenvedésekkel teli hátralévő részét nem akarja végigélni, a beteg önrendelkezési jogának része, így vonatkoznak rá az Alkotmány 54. § (1) bekezdésének rendelkezései. A saját haláláról való döntés ugyanis mindenkit megillet, függetlenül attól, hogy egészséges vagy beteg, és ha beteg, betegsége az orvostudomány szerint gyógyítható-e vagy nem. A világnézeti szempontból semleges alkotmányos alapokon álló jogrendszer sem helyeslő, sem helytelenítő álláspontot nem foglalhat el az ember saját életének befejezését elhatározó döntésével kapcsolatban; itt olyan szféráról van szó, melytől az államnak főszabályként távol kell magát tartania. Az állam e körben csak annyiban jut szerephez, amennyiben ezt az élethez való jogra vonatkozó intézményvédelmi kötelezettsége elkerülhetetlenül szükségessé teszi.
Az Eütv. rendelkezése szerint az egészségügyi dolgozó feladatai közé tartozik, hogy sürgős szükség esetén, az adott körülmények között, a tőle elvárható módon és rendelkezésre álló eszközökkel teljesítse ellátási kötelezettségét (Eütv.125.§). A sürgős szükség gyanújával ellátásra jelentkező beteget pedig az egészségi állapota által indokolt ellátásban kell részesíteni, mégpedig az ellátásban résztvevőktől elvárható gondossággal, valamint a szakmai és etikai szabályok, illetve irányelvek betartásával (Eütv. 77.§ (1)-(3) bek.).  Ebből következően a közvetlen életveszélyben lévő beteg kivételével – ti. az ő beleegyezését nem kívánja a jogalkotó – az önrendelkezési jog alapjogi rendeltetése szerint az ellátási kötelezettség teljesítésének emel kvázi korlátot a tiszta alapjogi gondolkodás.

III.
Intézményvédelem – életvédelem
Állami szemszögből létezik az alapjogoknak egy objektív intézményvédelmi oldala: az egyén szubjektív (alanyi) jogának biztosításával, védelmével és érvényesülésével összefüggő tágabb értelemben vett pozitív állami kötelezettségeket összefoglalóan objektív állami intézményvédelmi kötelezettségnek nevezzük. Az objektív intézményvédelmi kötelezettségek a negatív és pozitív állami kötelezettségekhez képest komplementer jellegűek, eleve feltételezik a szubjektív jog meglétét. Lényeges azt is leszögezni, hogy az állami intézményvédelmi kötelezettség tipikusan nem keletkeztet az egyén oldalán alanyi jogokat, és az egyén részéről nem is kényszeríthető ki.
Az intézményvédelmi kötelezettség konstrukcióját 1991-ben, az első abortuszhatározatban [64/1991. (XII. 17.) AB határozat] alkotta meg az Alkotmánybíróság. A testület álláspontja szerint, az állam részéről garanciális feladatai ellátásához szükséges, hogy az egyes alanyi alapjogok biztosítása mellett az azokkal kapcsolatos értékeket és élethelyzeteket nemcsak önmagukban, az egyes egyedi igényekhez kapcsolódóan védje, hanem a többi alapjoggal összefüggésben kezelje. Az intézményvédelem a gyakorlatban tehát többet jelent, mint az adott jog objektív oldalával összefüggő pozitív állami cselekvés, a védelemnek az alapjogokhoz kapcsolódó értékekre is ki kell terjednie.
A már említett első abortuszhatározatban az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az életvédelmi kötelezettség – bár az alaptörvény külön nem nevesíti – az Alkotmány 8. § (1) bekezdésének és az 54. § (1) bekezdésének együttes értelmezéséből következik. A határozat az általános intézményvédelmi és alapjog-korlátozási konstrukció mellett speciálisan az életvédelemre vonatkozó lényeges ismérveket határoz meg. Az állam elsőrendű és alapvető fontosságú kötelezettsége az emberi élet védelme: nemcsak egyedi szinten, hanem általában az emberi életet és létfeltételeket kell védenie. Az életvédelmi kötelezettség körében azonban közvetlen életveszélyen túli alapjog-korlátozó állami beavatkozás komoly arányossági kérdéseket vet fel, és pusztán az érintettek „érdekére” való hivatkozás nem tekinthető elégségesnek.
Mindebből következően a konkrét mentési feladatok ellátása közben felmerült fentebb kifejtett dilemma (ti. meddig terjed a közvetlen sürgősségi ellátás kötelezettsége a kórházba szállítás ellen tiltakozó beteg tekintetében) feloldására nincs általános megoldási standard, minden egyes helyzet egyedi megoldást kíván. Ugyanakkor nélkülözhetetlenek az alapjogi érvek a jogok és kötelezettségek felhívhatósága tekintetében.
Kétségtelen azonban, hogy a jog dogmatika, az alkotmányos tézisek összefüggései aligha nyújthatnak praktikus segítséget a konkrét mentési események ellentmondásos helyzeteiben a „fölesküdött” szakember számára. Egyet azonban mindképpen szükséges leszögezni: a „salus aegroti suprema lex esto” elve („A beteg üdve a legfőbb törvény” – Hippokratész) immanens, belső értékénél fogva sem jelenheti a „mindenáron való ellátás” kötelezettségét.

IV.
A vakriasztások visszaszorításával, illetve az ún. cellakereső rendszer segítségével lényegesen hatékonyabbá válhat a mentőszolgálat egyébként is áldozatos tevékenysége. Ezzel kapcsolatban utalunk az országgyűlési biztos egyik korábbi jelentésére (OBH 4047/2006. sz.), melyben – egyebek mellett – a segélyhívó rendszer, illetve a helymeghatározás jelentőségét elemezte a biztos. Ebben kiemelte, hogy az elektronikus hírközlésről szóló 2003. évi C. törvény 145. § (2) bekezdése szerint a segélyhívások megválaszolása céljából a telefonszolgáltató a hívó fél azonosítása kijelzésének letiltására, továbbá a helymeghatározási adatok kezelésére vonatkozó hozzájárulásának hiánya vagy visszavonása esetén is köteles a segélyhívó szolgálatok kérésére, rendelkezésre bocsátani – külön jogszabályban meghatározott módon – a hívó fél azonosítására, illetve a helymeghatározásra vonatkozó adatokat. 
Az elektronikus hírközlési szolgáltató adatkezelésének különös feltételeiről, az elektronikus hírközlési szolgáltatások adatbiztonságáról, valamint az azonosító kijelzés és hívásátirányítás szabályairól szóló 226/2003. (XII. 13.) Korm. rendelet 6. § (2) bekezdése értelmében a hívószámkijelzés letiltása nem alkalmazható – egyebek mellett – a segélyhívó szolgálatok hívószámaira, beleértve a „112” egységes európai segélyhívószámra irányuló hívások esetén. A segélyhívások megválaszolása céljából a szolgáltató a hívó fél azonosítása továbbá a helymeghatározási adatok kezelésére vonatkozó hozzájárulásának hiánya vagy visszavonása esetén is köteles a segélyhívó szolgálatok kérésére, rendelkezésre bocsátani a hívó fél azonosítására, illetve a helymeghatározásra vonatkozó adatokat.
A határozott jogi szabályozás ellenére a mentőszolgálat szakemberei ezúttal is életmentő feltételként fogalmazták meg a segélyhívó fél pontos helymeghatározásának tényét. Ennek különösen a helyismerettel nem rendelkező, úton lévő, vagy utazó segélykérő esetén van kiemelkedő jelentősége, azonban – áll a jelentésben – alkalmas lehet a vakriasztás kiszűrésére is. Abban az esetbe tehát, ha segélyhívás érkezik a mentőszolgálathoz, de a hívó valamely oknál fogva nem képes a baleset pontos helymeghatározására, a mentőszolgálat diszpécsere számára a hívó fél mobilszolgáltatója – a felhívott jogszabályok alapján – köteles az ún. cellakeresés segítségével a helyi koordináták pontos megjelölésére.
Mindebből következően a segélykérő rendszer elégtelensége, a segítségre szoruló korrekt helymeghatározásának elmaradása alkalmas lehet az Alkotmányban deklarált élethez és testi épséghez, illetve a lehető legmagasabb szintű testi, és lelki egészséghez való joggal összefüggő visszásság előidézésére.

Kezdeményezések
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem, hogy a Kormány ismételten tekintse át a Magyar Köztársaság területén működő riasztási rendszert, valamint szükség szerint gondoskodjon a mentőszolgálatot érintő segélyhívó mechanizmus, ezen belül a gyors helyzet meghatározást lehetővé tevő információk tényleges biztosításáról, a biztonsági áttétek minimálisra csökkentéséről.

Budapest, 2008. április 22.
Dr. Szabó Máté sk.