Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 2279/2008. számú ügyben

Előadó:dr. Hajas Barnabás
dr. Halász Zsolt

Az eljárás megindulása
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (2) bekezdése alapján, – tekintettel arra, hogy a rendelkezésére álló információk alapján felmerült a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés) sérelmének, illetve közvetlen veszélyének gyanúja – a regisztrációs adó különös szabályok szerint történő megállapításával, beszedésével és ellenőrzésével (a továbbiakban: egyedi adó-megállapítás) összefüggésben hivatalból vizsgálatot indítottam. 
Ennek elrendelésével egyidejűleg vizsgálatra kértem a pénzügyminisztert, az igazságügyi és rendészeti minisztert, a Miniszterelnöki Hivatalt vezető minisztert, a gazdasági és közlekedési minisztert, a Vám- és Pénzügyőrség országos parancsnokát, valamint a Nemzeti Közlekedési Hatóság elnökét. 
Vizsgálatom elrendelését követően – meghatalmazott képviselője útján – panasszal fordult hozzám egy magánszemély, aki az indítványa alapján folyó egyedi adó-megállapítási eljárás elhúzódását és menetét sérelmezte.

A megállapított tényállás
Az Európai Unióból származó használt gépjárművek magyarországi forgalomba helyezéséhez szükséges hatósági eljárást már az OBH 4091/2007. számú ügyben készült jelentésemben (a továbbiakban: Jelentés) is vizsgáltam. Megállapítottam, hogy „[a] közösségi gépjárművek forgalomba helyezési eljárása még ideális körülmények esetén is több hétig tart, esetenként pedig több hónapig is elhúzódhat. […] Fel kell azonban hívni a figyelmet arra is, hogy az eljárás bonyolultsága és időigényessége, többnyire nem az eljáró hatóságok működésére, hanem a jogi szabályozás hiányosságára vezethető vissza.”
Emellett a Jelentésben feltártam a hatályos jogszabályoknak megfelelő gépjármű-ügyintézési eljárás szabályozásával kapcsolatos anomáliákat, az alkalmazott ügymenetet megjegyezve azt, hogy a helyszíneken és egyéb esetleírásokban tapasztalt eltérő jogalkalmazási gyakorlat, illetve szemlélet tekintetében a Jelentés nem adhat teljes képet. 
A Jelentésben megfogalmazott jogalkotási javaslatokra kapott válaszok szerint a feltárt visszásságok megszüntetésére egyértelmű kormányzati törekvés mutatkozott. A Kormány a kormányzati deregulációs programról szóló 1029/2007. (V. 9.) Korm. határozatban az adminisztratív terhek mérséklése és a gazdasági növekedés elősegítése érdekében 2008 végéig deregulációs programot hirdetett meg. A program célja a jelenlegi eljárásoknál egyszerűbb, a folyamatokhoz igazodó, nem közigazgatás-, hanem ügyfélközpontú jogi szabályozással a jogok étvényesítésének és az ügyek intézésének a megkönnyítése. A deregulációs program keretében megalakult a deregulációs munkacsoport, amelyet a kormányzati igazgatás összehangolásáért felelős tárca nélküli miniszter megbízottja vezet, helyettes vezetője pedig az Igazságügyi és Rendészeti Minisztériumnak a területért felelős szakállamtitkára. A deregulációs munkacsoportban való közreműködés érdekében a Kormány felkérte a Legfelsőbb Bíróságot, a legfőbb ügyészt, az állampolgári jogok országgyűlési biztosát, valamint a Magyar Ügyvédi Kamarát, hogy képviselőjük útján vegyenek részt az újraszabályozási munkában. A munkacsoportban – valamennyi érintett tárca és hatóság közreműködése elellett – munkatársam is részt vett.
A közúti járművek műszaki megvizsgálásáról szóló 5/1990. (IV. 2.) KöHÉM rendelet egy új 4/C. §-sal egészült ki, amely a közösségi járművek forgalomba helyezésének engedélyezésére vonatkozó ún. jármű-honosítási eljárást szabályozza. Ennek értelmében az engedélyt külön vizsgálat nélkül, a jármű forgalomban tartására vonatkozó, külföldön megszerzett fennálló jogosultság igazolása mellett (vagyis a meglévő okmányok alapján), jármű-honosítási eljárásban kell kiadni. az engedélyt külön vizsgálat nélkül, a jármű forgalomban tartására vonatkozó, külföldön megszerzett fennálló jogosultság igazolása mellett (vagyis a meglévő okmányok alapján), jármű-honosítási eljárásban kell kiadni. (Megjegyzem, hogy a „jármű-honosítási eljárás” fogalma alatt – annak komplex jelentése miatt – a jármű magyarországi forgalomba-helyezésének teljes eljárását lenne célszerű érteni, nem pusztán egy közlekedési igazgatási „rész-eljárást”.)
A Deregulációs Munkacsoport működéséről 2007. decemberi ülés óta nincs információm, a várt tartalmi deregulációra nem került sor, a gépjárművek forgalomba helyezéséhez kapcsolódó eljárások – az említett módosítás ellenére sem – érdemben nemhogy nem rövidültek, hanem az adó egyedi adó-megállapítás során jelentősen növekedtek.
A Vám- és Pénzügyőrségről szóló törvény végrehajtásáról szóló 24/2004. (IV. 23.) PM rendelet (a továbbiakban: PMr.) 2008. április 1. napján hatályba lépett módosítása nyomán az egyedi adó-megállapítás tekintetében kizárólagos illetékességgel jár el Békéscsabai Fővámhivatal. A PMrmód.-t a Magyar Közlöny 2008. március 28-i száma hirdette ki.
A pénzügyminiszter válaszában – amellett, hogy az ügyben hatásköröm fennállását arra hivatkozva vitatta, hogy nem hatósági jogkörben, hanem jogalkotóként járt el – kérdéseimre nem adott választ. Így vizsgálatom során nem tudtam megállapítani, hogy mi indokolta országos illetékességgel Békéscsaba Fővámhivatal kijelölését a vizsgált eljárásokban. Ugyancsak nem tűnt ki, hogyan illeszkedik „az üzletre hangolva” program gépjárművekkel kapcsolatos ügyekben tervezett tartalmi deregulációjában megfogalmazottakhoz a kialakított szabályozás.
Az igazságügyi és rendészeti miniszter a meglehetősen rövid (mindössze 3 napos) felkészülési idővel kapcsolatban arról tájékoztatott, hogy a norma megismerhetősége teljesült, mivel a Magyar Közlöny napokkal a norma hatálybalépése előtt mind nyomtatott formában, mind a tájékoztatást szolgáló internetes oldalon hozzáférhető volt. A jogalkalmazó szervek számára a norma alkalmazására való felkészülés speciális teendőket nem igényelt, mivel az eljárásban alkalmazandó előírások már a regisztrációs adóról szóló 2003. évi CX. törvény (a továbbiakban: Regatv.) módosításának 2007. november 16-i kihirdetésével megismerhetővé váltak. Kétségtelen, hogy a szabályok előreláthatóságát jobban szolgálta volna, ha a három napos felkészülési időnél a Rendelet hosszabb időtartamot biztosított volna az előírásaihoz való alkalmazkodásra. Álláspontja szerint ugyanakkor a PMrmód. szerinti felkészülési idő nem okozta a jogbiztonság olyan kirívó, súlyos sérelmét vagy veszélyeztetését, amely a Rendelet alkotmányellenességére vezetne. A rendeleti szabályozás nem állapított meg új kötelezettséget, a Regatv. pedig az egyedi adó- megállapításra irányuló – a kizárólagos illetékességgel eljáró vámhatóság által elbírálandó – indítvány benyújtására 15 napos határidőt adott. Ezt figyelembe véve az állampolgárokra nézve az illetékességi szabály megállapítása – a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 22. § (2) bekezdésére is tekintettel – közvetlenül hátrányos hatással nem lehet. Az igazságügyi és rendészeti miniszter arra is rámutatott, hogy a PMrmód. tervezetének közigazgatási egyeztetése során a kellő felkészülési időre vonatkozó aggályok nem merültek fel, ugyanis a közigazgatási egyeztetés februári időpontjára tekintettel biztosítottnak látták a fenti alkotmányossági követelmények érvényesülését.
A miniszter arról is tájékoztatott, hogy az egyedi adó-megállapítására vonatkozó szabályozás megalkotására a közösségi jognak, nevezetesen az EK-Szerződés 90. cikkének való megfelelés céljából volt szükség, mivel – az Európai Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében – ha a regisztrációs adóhoz hasonló adónem az értékcsökkenést valamely szükségképpen általánosító skála alapján veszi figyelembe, akkor biztosítani kell az adózók számára, hogy hivatkozhassanak gépjárművük egyedi értékcsökkenésére. E lehetőség tehát – különös tekintettel a tárgykörben folyó kötelezettségszegési eljárásra – a közösségi jogon alapul, és azt az egyes adótörvények módosításáról szóló 2007. évi CXXVI. törvény, továbbá az ehhez kapcsolódó, alacsonyabb jogforrási szintű jogszabály-módosítások vezették be a magyar jogrendszerbe.
A közlekedési igazgatási feladatok ellátásában közreműködő szervezetek feladatainak, a feladatellátás rendjének, valamint az irányítási-felügyeleti kompetenciáknak a felülvizsgálata nem áll közvetlen összefüggésben az egyedi adó-megállapításának eljárásával. A közlekedési igazgatási szabályozás felülvizsgálata körében a regisztrációsadó-megállapítási eljárás érintettsége a gépjárműkor adat, illetve az egyedi adó-megállapítás ténye közúti közlekedési nyilvántartásban történő esetleges rögzítése kapcsán merült fel. A közúti közlekedési nyilvántartás adattartalmának bővítése azonban további vizsgálatok elvégzését, valamint az eljárás egyszerűsítését célzó, a jogügyletek biztonságával összefüggő, valamint a nyilvántartás-technikai szempontok összehangolását teszi szükségessé.
Rámutatott, hogy a kormányzati deregulációs programról szóló 1029/2007. (V. 9.) Korm. határozat alapján a Kormány a természetes személyek és a vállalkozások adminisztratív terheinek mérséklése és a gazdasági növekedés elősegítése érdekében deregulációs programot valósít meg, amelynek első szakasza 2008. december 31-éig tart. A gépjárművekkel kapcsolatos szabályozás tartalmi deregulációs szempontú felülvizsgálata e kormányhatározatnak megfelelően folyamatban van. A Gazdasági és Közlekedési Minisztériummal, a Nemzeti Közlekedési Hatósággal, valamint a Közigazgatási és Elektronikus Közszolgáltatások Központi Hivatalával folytatott, jelenleg az informális szakmai egyeztetés fázisában lévő együttműködés célja a közlekedési igazgatási szabályozásnak az eljárások egyszerűsítését és gyorsítását célzó átalakítása. Az eljárások gyorsítását, hatékonyabbá és költségtakarékosabbá tételét, az ügyfelek adminisztratív terheinek csökkentését elsősorban az egyablakos ügyintézés minél szélesebb körben történő megvalósításával, valamint az elektronikus eljárások alkalmazásának a preferálásával kívánják elérni. Az egyablakos ügyintézés bevezetését az igazságügyi és rendészeti miniszter – az előkészítés időszakában is aktív módon – támogatni kívánja.
Ehhez hasonlóan a Miniszterelnöki Hivatalt vezető miniszter is arról tájékoztatott, hogy „a gépjárművekkel kapcsolatos ügyekre vonatkozó eljárások adminisztratív terheinek csökkentése (egyablakos ügyintézés) a Kormány munkatervében 2008. májusi időponttal szerepel.”
A gazdasági és közlekedési miniszter tájékoztatása szerint a Regatv. 2008. április 1-jével hatályba lépett – az egyedi adó-megállapítására irányuló eljárást bevezető – módosításával összefüggésben a minisztériumnak kettős jogalkotási feladata keletkezett, amelyek a következők:
„1. Szükségessé vált a Nemzeti Közlekedési Hatóságról szóló 263/2006. (XII. 20.) Korm. rendelet módosítása a Nemzeti Közlekedési Hatóság (a továbbiakban: NKH) Regatv.-ben hivatkozott szakhatóságként történő kijelölése érdekében.
Amennyiben az adóalany egyedi adó-megállapításra irányuló indítványa a gépjárműre vonatkozó műszaki, technikai ismérveket, illetőleg a kiválasztott referencia gépjárműre való hivatkozást tartalmaz, akkor a vámhatóság megkeresi a szakhatóságot az indítványban valószínűsített tényállás tisztázása érdekében, szakhatósági állásfoglalás beszerzése céljából. A törvényben hivatkozott szakhatóságként – a közúti járművek műszaki tartalmú hatósági vizsgálatai tekintetében kizárólagos feladat- és hatásköre alapján – az NKH-nak azon regionális igazgatóságát kell a szakhatósági állásfoglalás kiadására kijelölni, amely az eljáró vámhatósággal megegyező székhellyel (telephellyel) rendelkezik. A kormányrendelet-módosítás egyeztetése során a Pénzügyminisztérium munkatársai szóban arról tájékoztatták tárcánkat, hogy az a döntés született, hogy az egyedi adó-megállapítási eljárásban a békéscsabai Fővámhivatal kizárólagos illetékességgel fog eljárni. Erre figyelemmel tárcánk a tervezett vámhatósági illetékességi szabályokhoz igazodóan az NKH Dél-alföldi Regionális Igazgatóságának szakhatóságként történő kijelölésére tett javaslatot a Kormánynak. A Kormány annak tudatában határozott az NKH Dél-alföldi Regionális Igazgatóságának kijelöléséről, hogy tudomással bírt arról, hogy a pénzügyminiszter az egyedi adó-megállapítási eljárásban a békéscsabai Fővámhivatalt fogja kijelölni. A vámhatóság és a közlekedési hatóság által végzett tevékenység összevonásának lehetőségét, vagy legalábbis a »zárt ügyintézés« feltételeit biztosítja az azonos székhelyű regionális szervezeti egységek kijelölése, az eljáró vámszervvel megegyező székhelyű (telephelyű) NKH regionális igazgatóság.
2. A Regatv. 20. §-ának (1) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján a gépjármű regisztrációs adójának egyedi adó-megállapítási díjáról, valamint az annak megfizetésére vonatkozó egyéb eljárási szabályokról szóló 13/2008. (III. 31.) GKM-PM együttes rendeletet az érintettek megalkották és az a Magyar Közlöny 2008. évi 54. számában ki is lett hirdetve.
A rendelet a közlekedéspolitikáért felelős minisztériumot az NKH szakhatósági tevékenységének díja tekintetében érinti. Figyelemmel arra, hogy az eljárásban szakhatóságként eljáró NKH kizárólag díjbevételeiből gazdálkodik – függetlenül attól, hogy a Regatv. alapján az elsőfokú adóigazgatási eljárásban az egyedi adó-megállapítási díj viseléséről a vámhatóság hogyan rendelkezik – indokolt az egyedi adó-megállapítási díjban foglalt, az NKH-t megillető szakhatósági díj elkülönített megjelenítése, kezelése.
Az egyéb eljárási szabályokkal kapcsolatban a rendelet tartalmazza, hogy abban az esetben, ha az eljárás során a szakhatóság közreműködése nem szükséges, a megelőlegezett egyedi adó-megállapítás díjából a szakhatósági díj visszajár. A miniszter szerint „[t]ekintettel arra, hogy az egyedi adó-megállapítás díja egy olyan új jogintézmény, ami nem sorolható be egyértelműen az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (a továbbiakban: Art.) szerinti adó fogalma alá, szükséges rendelkezni arról, hogy az egyedi adó-megállapítási díj visszatérítésekor az Art.-nak a költségvetési támogatás kiutalására vonatkozó rendelkezéseit kell megfelelően alkalmazni.”
Az egyedi adó-megállapítási díj, valamint – meghatározott esetben – a szakhatósági eljárási díj nyilvántartására és elszámolására az államháztartás szervezetei beszámolási és könyvvezetési kötelezettségének sajátosságairól szóló jogszabály előírásait kell alkalmazni. 
Az egyedi adó-megállapítás díjának megelőlegezésekor az illetékekről szóló törvény előírásait kell megfelelően alkalmazni.
A közúti járművek műszaki megvizsgálásáról szóló 5/1990. (IV. 12.) KöHÉM rendelet 2008. március 1-jétől bevezette az Európai Gazdasági Térség tagállamaiból behozott használt járművek hazai forgalomba helyezésének eljárását szabályozó, ún. „jármű-honosítási eljárást”, amely az egyedi forgalomba helyezés engedélyezési eljárás helyett folytatja le az NKH regionális igazgatósága, így a jármű tulajdonosa számára az Európai Gazdasági Térség tagállamaiból behozott használt járművek hazai forgalomba helyezése esetében az eljárás – a miniszter szerint – egyszerűbbé és olcsóbbá válik.
Az NKH elnökétől és a VPOP-tól kapott tájékoztatás szerint mindössze néhány – a megkeresésre adott válasz időpontjában 5 – kérelmet terjesztettek elő az egyedi adó-megállapítás iránt. Ezen eljárások átlagosan mintegy 60 nap alatt folytak le, és ennyivel hosszabbították meg az amúgy is hetekben mérhető időtartam alatt lefolytatható forgalomba-helyezési eljárást.

Érintett alapvető jogok

– a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
– az élethez és az emberi méltósághoz való jog (Alkotmány 54. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.”)
– hátrányos megkülönböztetés tilalma (Alkotmány 70/A. § (1) „A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.”)

Megállapításaim
I. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A vizsgálattal érintett Vám- és Pénzügyőrség az Obtv. 29. § (1) d) pontja szerinti rendvédelmi szerv, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
A NKH az Obtv. 29. § (1) a) pontja szerinti közigazgatási feladatot ellátó szerv, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
Rá kell mutatni arra is, hogy a pénzügyminiszter – hatáskörömet vitató – válaszában az alábbiak szerint téves álláspontra helyezkedett. Az OBH 2567/2008. számú jelentésemben a jogszabályok ombudsmani vizsgálhatóságával kapcsolatban rámutattam a következőkre:
„Tekintettel az absztrakt jellegű alapjogi vizsgálatra, fontosnak tartom kiemelni, hogy az Alkotmány 32/A. §-a, valamint az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (Abtv.) alapján a jogszabályok, illetve az állami irányítás egyéb jogi eszközei alkotmányosságának megítélésére az Alkotmánybíróságnak van kizárólagos hatásköre. Ennek értelmében a konkrét normaszöveg Alkotmánynak (és a kötelező erejű alkotmánybírósági alkotmányértelmezésnek) való megfelelését a jogalkalmazásban az alapvető jogok érvényesülése felett őrködő ombudsman nem vizsgálja, nem is vizsgálhatja. Az alapvetően normacentrikus alkotmánybírósági és az elsősorban jogalkalmazás-centrikus ombudsmani alapjogvédelem bizonyos esetekben azonban – a szigorúnak látszó hatáskör-elhatárolás dacára – közel kerülhet egymáshoz. Ennek oka, hogy egy alapjogi dilemma vizsgálatakor a jogalkotás és a jogalkalmazás szerepe nem minden esetben különíthető el egymástól.
Az 57/1991. (XI.8.) AB határozatban megállapítottak szerint az Alkotmánybíróságnak nem a normaszöveget önmagában, hanem az érvényesülő, a hatályosuló és megvalósuló normát, azaz az »élő jogot« kell az Alkotmány rendelkezéseinek tartalmával és az alkotmányos elvekkel összevetnie. A testület álláspontja szerint »élő jog« alatt a jogszabályt értelmezett és alkalmazott tartalmával együttesen kell érteni. A jogalkalmazási gyakorlat erre vonatkozó hatáskör hiányában nem lehet tárgya az alkotmányossági eljárásnak, tartalmilag az Alkotmánybíróságnak a normaszöveget abban az értelemben kell vizsgálnia, amilyen értelmet annak az egységes jogalkalmazási gyakorlat tulajdonít. Az AB tehát a jogszabály irányából közelít az egyes alapjogi kérdések felé, de nem hagyhatja figyelmen kívül a (bírósági, hatósági) jogalkalmazásból eredő »élő jogot« sem.
Az ombudsman számára ezzel szemben minden esetben a jogalkalmazással összefüggő alapjogi dilemmák jelentik a kiindulópontot, azonban a visszásság nem egyszer – részben vagy egészben – magára a normaszövegre vezethető vissza. Ebből a felismerésből adódóan az országgyűlési biztos számára az Obtv. 25. §-a »megnyitja a kaput« a jogszabályok (és állami irányítás egyéb jogi eszközei) alapján fennálló jogi helyzet vizsgálatának irányában is. Az Obtv. szerint, ha az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság valamely jogszabály (vagy az állami irányítás egyéb jogi eszköze) fölösleges, nem egyértelmű rendelkezésére, illetve az adott kérdés jogi szabályozásának hiányára (hiányosságára) vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében javasolhatja a jogalkotásra, illetve az állami irányítás egyéb jogi eszköze kiadására jogosult szervnél a jogszabály (állami irányítás egyéb jogi eszköze) módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását.
Álláspontom szerint tehát – tekintettel az alapvetően eltérő jellegű vizsgálatra és jogi következményekre – az állampolgári jogok országgyűlési biztosa mandátuma keretei között marad abban az esetben, amikor az alapjogi aspektusú vizsgálathoz nélkülözhetetlen módon, hivatalbóli eljárás keretében – a konkrét alapjogsérelmek és ezen alapuló panaszok megelőzése érdekében – áttekinti a releváns jogi szabályozás egyes elemeit, feltérképezi és jelzi az illetékes szerv irányába a normaszöveggel kapcsolatos esetleges alkotmányossági aggályokat. Fontosnak tartom kiemelni azt is, hogy az ombudsman-intézmény egyik jellegadó sajátossága az, hogy az országgyűlési biztosnak szabadsága van saját feladata, hatásköre (így a hatásköri határok) értelmezésében, a legalapvetőbb jogállami alkotmányos érték, az emberi jogok védelmének érdekében.”

II. Az egyedi adó-megállapítási eljárásban eljáró hatóságot és szakhatóságot kijelölő jogszabályok hatálybalépésével kapcsolatos megállapításaim
Az Alkotmánybíróság 28/1992. (IV. 30.) AB határozatában kifejtette, hogy a demokratikus jogállam azonban – sok egyéb mellett – abban is különbözik a diktatúrától, hogy nem él vissza azzal a lehetőséggel, amelyet a norma megismerésének általános érvényű követelménye és az erre alapított felelősségre vonás az állam számára nyújt, hanem kellő törvényi garanciákkal megteremti annak a reális lehetőségét, hogy a jogalanyok valóban megismerhessék a reájuk irányadó rendelkezéseket, s módjukban álljon magatartásukat azokhoz igazítani. Ilyen garancia pl.: a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 12. §(3) bekezdésében foglalt ama szabály, amelynek értelmében a jogszabály hatálybalépésének időpontját úgy kell meghatározni, hogy kellő idő maradjon a jogszabály alkalmazására való felkészülésre. Az Alkotmánybíróság nyomatékosan hangsúlyozta, hogy ha a jogalkotásról szóló törvény nem tartalmazná az idézett szabályt, az akkor is levezethető lenne az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből. Ez az alábbi részkötelezettségeket hárítja a jogalkotó szervekre: a norma hatálybalépésének időpontját úgy kell meghatározni, hogy kellő idő maradjon
– a jogszabály szövegének megszerzésére (akár úgy, hogy az érintett előfizet a hivatalos lapra, akár úgy, hogy annak egyes számait a szükséghez képest megvásárolja) és áttanulmányozására (ideértve bonyolultabb jogszabályok esetében az illetékes hatóságtól történő felvilágosítás kérést is); 
– a jogszabállyal érintett személyek és szervek számára annak eldöntéséhez, hogy miként alkalmazkodjanak a jogszabály rendelkezéseihez (pl. a környezetvédelmi kibocsátási értékek szigorítása esetén: egyes termékek gyártásának megszüntetése útján, korszerű technikai eszközök beszerzése útján, az alkalmazott technológiai megváltozásával vagy nagyobb hatásfokú tisztítóberendezés létesítésével) az önkéntes jogkövetés személyi és tárgyi feltételeiről való gondoskodáshoz.

Nem lehet általános érvénnyel meghatározni, hogy mennyi a felkészüléshez szükséges „kellő idő”, amit a norma kihirdetése és hatálybaléptetése között feltétlenül biztosítani kell. Ezt minden alkalommal a szabályozott rendelkezések jellegének, mennyiségének, valamint a norma végrehajtására (vagy az önkéntes jogkövetésre) való felkészülést befolyásoló egyéb tényezők alapulvételével, esetileg kell vizsgálni.
Az Alkotmánybíróság mindössze annyit szögezett le: a felkészülési idő tartamának megállapításánál nem kizárólag a jogalkalmazó hatóságok, hanem a jogi szabályozással érintett természetes és jogi személyek reális időszükségletét is figyelembe kell venni, amely mind a jogszabály áttanulmányozásához, mind az önkéntes jogkövetésre való felkészüléshez szükséges időt magában foglalja. Meggyőződésem, hogy az alkotmányjogi szempontból is elbírálható, ha valamely jogalkotó szerv – anélkül, hogy fontos és másként érvényre nem juttatható társadalmi érdek szorítaná erre – a jogszabályt gyakorlatilag a kihirdetését követő első munkanapon lépteti hatályba, s ekként nem csupán a minimális felkészülési időtől, de gyakorlatilag még a jogszabály előzetes megismerésének lehetőségétől is megfosztja az érintetteket.
Válaszában az igazságügyi és rendészeti miniszter sem vitatta, hogy a rövid felkészülési idő alkalmas volt arra, hogy az a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményét sértse, vagy veszélyeztesse. Jelen esetben azonban – függetlenül attól, hogy a felkészülési idő az adott esetben az alkotmányellenesség szintjét eléri-e, vagy sem – megállapítom, hogy a PMrmód. és a KRmód. hatálybalépést megelőzően eltelt rövid idő a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozott.
2. Az egyedi adó-megállapítási eljárásban eljáró hatóság és szakhatóság kizárólagos illetékességéről, és ennek következményeiről
A PMrmód. eredményeként az egyedi adó-megállapítás tekintetében az ország egész területére kiterjedő, kizárólagos illetékességgel jár el a Békéscsabai Fővámhivatal. A Krmód. – éppen az egyeztetések során a Pénzügyminisztériumtól kapott, a Békéscsabai Fővámhivatal kijelöléséről szóló tájékoztatás miatt – az egyedi adó-megállapítási eljárásban szakhatóságként a Nemzeti Közlekedési Hatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóságát jelölte ki. Ki kell emelni, hogy bár az egyedi adó-megállapításra irányuló indítvány bármely vámhivatalnál előterjeszthető, az eljárás lefolytatására a kizárólagos illetékességű Békéscsabai Fővámhivatal jogosult. Az eljárás során kötelezően igénybevett – szintén békéscsabai székhelyű – szakhatóság a Regatv. 10/C. § (2) bekezdése szerint a vámhatóság megkereséstől számított 15 napon belüli időpontra a gépjármű szemléjét elrendeli, és az adóalanyt és a vámhatóságot a szemle helyéről és időpontjáról értesíti. Mindezek azt is jelentik, hogy az eljárás tárgyát képező gépjárművet legalább egy alkalommal Békéscsabára kell vinni.
Békéscsaba a megyeszékhelyek túlnyomó többségétől valamint a fővárostól egyaránt jelentős távolságra fekszik. Ki kell emelni, hogy a jármű bemutatásával járó szemlén való megjelenés szükségszerűen jelentős – akár nagyságrendileg is eltérő mértékű – útiköltséggel, esetenként pedig – az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatósága vizsgálatának időtartamára is figyelemmel – több (dunántúli) megyéből érkező ügyfelek esetén további jelentős (szállás és étkezési) költségekkel járhat.
Az egyenlő bánásmód követelménye a kötelezettektől azt kívánja meg, hogy tartózkodjanak minden olyan magatartástól, amely bizonyos tulajdonságaik alapján egyes személyek vagy személyek egyes csoportjaival szemben közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést, megtorlást, zaklatást vagy jogellenes elkülönítést eredményez. Alapvetően tehát az egyenlő bánásmód követelménye az egyik oldalon negatív kötelezettséget jelent: a kötelezettek nem sérthetik meg mások egyenlő emberi méltóságát. Jogosulti oldalon ugyanakkor ez azt eredményezi, hogy mindenkinek jogosultságként kikényszeríthető igénye van arra, hogy őt egyenlő méltóságú személyként kezeljék. Ezért vizsgálatom arra terjedt ki, hogy az egyedi adó-megállapítás új rendje alkalmas-e arra, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmával összefüggésben visszásságot okozzon. Ennek során előbb a közvetlen hátrányos megkülönböztetés, majd pedig a közvetett diszkrimináció egyes elméleti és gyakorlati kérdéseit tekintettem át. Ki kell emelnem, hogy sem a közvetlen, sem pedig a közvetett diszkrimináció nem „célzatos” magatartás (nem szükséges, hogy az intézkedést hozó szervet a megkülönböztetés szándéka vezesse), hanem elsősorban ténykérdés.
Álláspontom szerint az egyedi adó-megállapítást kezdeményezők ezen eljáráshoz való hozzáférés egyenlő esélye tekintetében alapvetően homogén csoportot képeznek. 
Az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény 9. §-a szerint közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül az a közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek nem minősülő, látszólag az egyenlő bánásmód követelményének megfelelő rendelkezés, amely a meghatározott tulajdonságokkal rendelkező egyes személyeket vagy csoportokat más, összehasonlítható helyzetben lévő személyhez vagy csoporthoz képest lényegesen nagyobb arányban hátrányosabb helyzetbe hoz. A közvetett hátrányos megkülönböztetés lényege, hogy a megkülönböztetés látszólag semleges feltételen alapul (vagyis lakóhelyétől függetlenül bárki kezdeményezheti az egyedi adó-megállapítást), mégis, egyes védett tulajdonságokkal – jelen esetben az „egyéb helyzet”-ként értékelhető lakóhely – rendelkező személyeket lényegesen nagyobb számban érint. Ebben az esetben a követelmény megsértése alóli mentesüléshez az adott rendelkezésnek a védett tulajdonsággal rendelkező személyek tekintetében is ki kell állnia az ésszerűségi tesztet.
Vizsgálatom során az Alkotmánybíróság által is alkalmazott „önkényes megkülönböztetés tilalma” tesztjét – amely gyakorlatilag két elemből, az összehasonlíthatósági- és az indokolhatósági próbából áll – végeztem el. Az összehasonlíthatóság próba azt jelenti, hogy csak az azonos helyzetben lévők között merülhet fel a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértése. Alkotmányos visszásságot okozó diszkriminációról pedig csak akkor lehet szó, ha valakit, vagy valamilyen csoportot más, azonos helyzetben lévő jogalannyal vagy csoporttal történt összehasonlításban kezelnek hátrányosabb módon. Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése rögzíti, hogy „a Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül”. Az Alkotmány idézett rendelkezése – amint azt az Alkotmánybíróság 30/1997. (IV. 29.) AB határozatában is kifejtette – a jogegyenlőség követelményét rögzíti, ami azt jelenti, hogy az állam, mint közhatalom – mint jogalkotó és jogalkalmazó – a jogok és kötelezettségek megállapítása során köteles az azonos helyzetben levő jogalanyokat indokolatlan megkülönböztetés nélkül, egyenlőkként kezelni. A homogén csoport fogalmát az Alkotmánybíróság – eddigi gyakorlatában – szűken értelmezte. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az összehasonlíthatósági próba nem csak arra a helyzetre vonatkozik, amikor azonos helyzetben lévő jogalanyok között tesznek különbséget, hanem ennek ellenkezőjére is, vagyis amikor lényegesen eltérő helyzetben lévők esetén e körülményt figyelmen kívül hagyják.
Az indokolhatósági próbát – mivel a pénzügyminiszter kifejezett kérésem ellenére sem tájékoztatott a szabályozás indokairól – a rendelkezésemre álló információk alapján nem lehetett megnyugtatóan elvégezni.
Az előzőekre tekintettel megállapítottam, hogy a jogi szabályozás miatt kialakult helyzet, amelyben a Békéscsabától távolabb élő személyek adózók egyedi adó-megállapítási eljáráshoz való hozzáférési lehetőségei korlátozottak, a közvetett hátrányos megkülönböztetés veszélyét hordozza.

III. Egy évvel jelen vizsgálatom előtt, az OBH 4091/2007. sz. Jelentésemben a következőkre mutattam rá: „A közösségi gépjárművek forgalomba helyezési eljárása még ideális körülmények esetén is több hétig tart, esetenként pedig több hónapig is elhúzódhat. Ez még akkor is így van, ha az egyes – közigazgatási jogi értelemben önálló – eljárások valamennyi résztvevője, vagyis az ügyfél és az egyes hatóságok mindenben a hatályos jogszabályoknak maradéktalanul megfelelően járnak el. Az eljárás bonyolultságát és időigényességét szembetűnően jelzi, hogy az ügyek túlnyomó többségében az ügyfelek nem személyesen járnak el, hanem erre szakosodott vállalkozások, vámügynökségek szolgáltatását veszik igénybe. A jogállami közigazgatással szemben megfogalmazható alapvető elvárás, hogy az ügyet gyorsan, és hiba nélkül intézze el. A vizsgált ügyekben pedig ez az alapvető elvárás láthatóan nem teljesül.
Az ún. egyablakos ügyintézéssel kapcsolatban kétfajta hibás értelmezéssel találkozhatunk: az egyikben a számos ügyfélfogadó munkaállomás közül csak egy üzemel, a másikban – és a vizsgált ügyekben nyilván erről van szó – egy helyen (okmányiroda) számtalan ügyet (közel 90 ügytípust) lehet intézni. Az ügyintézés azonban – a közösségi járművek forgalomba helyezése tekintetében – ettől nyilvánvalóan nem lesz egyablakos: a résztvevő hatóságokat többször is fel kell az ügyfélnek keresnie. 
A helyszíni vizsgálatok tapasztalatai azt támasztják alá, hogy az ügyfeleknek még az ideális esetben is több napot kell ráfordítaniuk – munkavállalóként szabadságot kell igénybe venniük –, ha ügyüket maguk kívánják elintézni. Ez pedig nem nevezhető sem ügyfélbarát, sem pedig szolgáltató jellegű közigazgatásnak. Fel kell azonban hívni a figyelmet arra is, hogy az eljárás bonyolultsága és időigényessége, többnyire nem az eljáró hatóságok működésére, hanem a jogi szabályozás hiányosságára vezethető vissza.
Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy a közösségi járművek forgalomba helyezésének jelenlegi eljárása – a jogi szabályozás hiányosságára visszavezethető okból – a jogállamiság elvével, és az abból fakadó tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okoz.
[…]
A forgalomba helyezési eljárás bonyolult, összetett, gyakran hetekig, hónapokig elhúzódó volta az ügyfelek számára nem pusztán kényelmetlenséget és bosszúságot okoz, hanem hosszabb időre kizárja annak lehetőségét is, hogy az ügyfél gépjárművét magyar hatósági jelzésekkel, jogszerűen és korlátozásmentesen, rendeltetésének megfelelően használja.”
Jelentésemben tett megállapításaimat továbbra is fenntartom, mert a forgalomba-helyezési eljárás teljes időtartama nemhogy érdemben rövidült volna, ellenkezőleg: az egyedi adó-megállapítási eljárást kezdeményezők esetében jelentősen – átlagosan 60 nappal – tovább nőtt, így összességében akár több hónapig is eltarthat. Vizsgálatom eredményeként ismét meg állapítom, hogy a kialakult helyzet – az eljárások jelentős elhúzódása miatt – a jogállamiság elvéből fakadó tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okoz.

IV. A megkeresésem teljesítéséig befejezett egyedi adó-megállapítási eljárásokban – mindössze két ügyben – hozott vámhatósági határozatok és szakhatósági állásfoglalások vizsgálata során a következőket állapítottam meg:
A Regatv. 2008. április 1. napján hatályba lépett módosítás szerint:
„10/A. § (1) Az adóalany az adó megállapítására irányuló elsőfokú adóigazgatási eljárás kezdeményezésekor nyilatkozhat arról, hogy indítványozza az adó különös szabályok szerinti megállapítását.
(2) Az adó különös szabályok szerinti megállapítására irányuló indítvány (a továbbiakban: indítvány) írásban, az (1) bekezdésben említett nyilatkozattal egyidejűleg, de legkésőbb a nyilatkozat előterjesztésétől számított 15 napon belül nyújtható be a vámhatóságnak. Az indítvány benyújtásával egyidejűleg az adóalanynak meg kell előlegeznie az adó különös szabályok szerinti megállapításának külön jogszabályban meghatározott díját (a továbbiakban: egyedi adó-megállapítás díja). A nyilatkozat megtételére és a díj megfizetésére vonatkozó határidő elmulasztása miatt igazolási kérelemnek nincs helye.
(3) Az indítványban valószínűsíteni kell, hogy a gépjármű tényleges értékcsökkenése meghaladja a melléklet II. részének táblázatában a gépjármű forgalomba helyezésétől az adóigazgatási eljárás kezdetének hónapjáig eltelt hónapok száma (a továbbiakban: gépjármű kora) szerint meghatározott adótétel-csökkenés mértékét. A valószínűsítés alapjául szolgálhat különösen: a gépjármű gyártmánya, típusa, a megtett kilométerek száma, a motor típusa, a gépjármű műszaki és általános állapota, az első forgalomba helyezés idején a referencia gépjármű eredeti új belföldi árának és jelenlegi belföldi forgalmi értékének összevetése. A valószínűsítés megalapozottságát alátámasztó bizonyítékokat az indítványhoz csatolni kell.
10/B. § (1) Nincs helye az adó különös szabályok szerinti megállapításának, ha
a) a 10/A. § (1) bekezdésében említett nyilatkozattételre nem került sor, vagy
b) a 10/A. § (2) bekezdésében említett feltételek bármelyike nem teljesült, vagy
c) az indítvány nem tartalmazza a 10/A. § (3) bekezdése szerinti valószínűsítést arra vonatkozóan, hogy a gépjármű tényleges értékcsökkenése meghaladja a gépjármű kora szerint meghatározott adótétel-csökkenés mértékét.
(2) Nincs helye az adó különös szabályok szerinti megállapításának akkor sem, ha az indítvány benyújtásának időpontjában a gépjármű kora elérte vagy meghaladta a melléklet II. része táblázatának utolsó sorában meghatározott időtartamot.
10/C. § (1) Az indítványban valószínűsített tényállás tisztázása érdekében, ha az a gépjárműre vonatkozó műszaki, technikai ismérveket, illetőleg a kiválasztott referencia gépjárműre való hivatkozást tartalmaz, a vámhatóság megkeresi a szakhatóságot szakhatósági állásfoglalás beszerzése céljából. A megkeresés határideje az indítvány benyújtásától számított 15 nap.
(2) A szakhatóság a megkereséstől számított 15 napon belüli időpontra a gépjármű szemléjét elrendeli, és az adóalanyt és a vámhatóságot a szemle helyéről és időpontjáról értesíti. A szakhatóság – az indítványban foglaltak, valamint a gépjárműre vonatkozóan rendelkezésére álló egyéb adatok alapján – a szemle befejezésétől számított 15 napon belül szakhatósági állásfoglalást ad az indítványban valószínűsített tényállás alátámasztására megjelölt műszaki, technikai ismérvek, illetőleg a referencia gépjármű kiválasztásának megalapozottságáról.
10/D. § (1) A vámhatóság az indítványban foglaltak, illetőleg – a 10/C. §-ban meghatározott esetben – a szakhatósági állásfoglalás, valamint a rendelkezésére álló, e területre szakosított, a referencia gépjárműre vonatkozó, összehasonlító értékadatokat tartalmazó kiadványok, statisztikák alapján – figyelemmel a (2) bekezdésben meghatározott korlátra – becsléssel állapítja meg a gépjármű értékcsökkenésének mértékét (a továbbiakban: egyedi mérték). Az egyedi mértéket a matematikai kerekítés szabályai szerint két tizedesjegy pontossággal kell meghatározni.
(2) A vámhatóság a becslés során nem állapíthat meg a melléklet II. része táblázatának utolsó sorában szereplő adótétel-csökkenés mértékénél magasabb egyedi mértéket.
(3) Az indítvány akkor megalapozott, ha az egyedi mérték meghaladja a gépjármű kora szerint meghatározott adótétel-csökkenés mértékét.
(4) Megalapozott indítvány esetében a vámhatóság a melléklet I. része alapján meghatározott adótétel, valamint ezen adótétel és az egyedi mérték szorzatának különbségeként állapítja meg az adót.
10/E. § Nem megalapozott indítvány esetében, valamint a 10/B. §-ban említett esetekben a vámhatóság az adót a 8. § (1) bekezdésének első mondatában foglalt rendelkezés (a továbbiakban: általános szabályok) szerint állapítja meg.
10/F. § (1) A vámhatóság az elsőfokú adóigazgatási eljárás keretében dönt a megelőlegezett egyedi adó-megállapítás díjának viseléséről is.
(2) A megelőlegezett egyedi adó-megállapítás díját az állam viseli, és a vámhatóság e díjnak az adóalany részére történő visszatérítéséről rendelkezik, ha az adó megállapítása a 10/D. § (4) bekezdése szerint történik.
(3) A megelőlegezett egyedi adó-megállapítás díját – a (4) bekezdésben meghatározott kivétellel – az adóalany viseli, ha a vámhatóság az adót az általános szabályok szerint állapítja meg.
(4) Ha az egyedi adó-megállapítási díj megelőlegezésére sor került, de az adó különös szabályok szerinti megállapításának a 10/B. § szerint nincs helye, a vámhatóság e díjnak az adóalany részére történő visszatérítéséről rendelkezik.
(5) Az ezen alcím alatti elsőfokú adóigazgatási eljárás ügyintézési határidejébe nem számít bele a 10/A. § (1) és (2) bekezdésében meghatározott nyilatkozat és indítvány előterjesztése közötti időtartam, illetve a 10/A. § (2) bekezdésben meghatározott határidő eredménytelen eltelte esetén a nyilatkozat megtételétől számított 15 nap.
10/G. § A vámhatóság adót megállapító határozata ellen a gépjármű tényleges értékcsökkenésének figyelmen kívül hagyására történő hivatkozással az az adóalany élhet jogorvoslati kérelemmel, aki (amely) az elsőfokú adóigazgatási eljárásban indítványozta az adó különös szabályok szerinti megállapítását. A 10/E. § szerinti esetben a döntésnek az adó különös szabályok szerinti megállapítása iránti indítványt elutasító és a díj viseléséről szóló rendelkezése ellen önálló jogorvoslatnak nincs helye.”
1. Elvi éllel indokolt rámutatni, hogy a tényállás tisztázása, illetve a szakhatósági állásfoglalás tekintetében Regatv. háttérjogszabálya az Art. mellett a Ket. is. A szakhatóság állásfoglalása mint jogintézmény jellegénél fogva – mivel az eljáró engedélyező hatóságok egyfajta közös döntéshozatalát szolgálja – alkalmatlan arra, hogy a tényállás tisztázását megkönnyítse, vagyis nem bizonyítási eszköz. A Ket. 45. § (1) bekezdése szerint a szakhatóság hozzájárulását, a hozzájárulása megtagadását, az egyedi szakhatósági előírást vagy feltételt (a továbbiakban együtt: szakhatósági állásfoglalás), valamint ezek indokolását az ügyben érdemi döntésre jogosult hatóság – a közreműködő szakhatóság megnevezésével – határozatába foglalja. Az egyedi adó-megállapítási ügyben az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatóságának eljárása során – annak ellenére, hogy a Regatv. szakhatósági állásfoglalásról rendelkezik – hozott „állásfoglalása” nem feleltethető meg a Ket. hivatkozott rendelkezésének, ugyanis az nem tartalmaz sem hozzájárulását, sem hozzájárulása megtagadását, sem pedig egyedi szakhatósági előírást vagy feltételt, ehelyett a jármű műszaki állapotát ismerteti. Az általam megismert „szakhatósági állásfoglalások” nem utalnak arra sem, hogy az adózó kérelmének teljesítéséhez miként viszonyul az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatósága. (Megjegyzem, hogy a Regatv. nem is teszi lehetővé, hogy a regisztrációs adó megállapítását feltételhez köthetné az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatósága.) Jelen esetekben a „szakhatóság állásfoglalása” megnevezésével ellentétben tartalmát tekintve legfeljebb okirati bizonyítékként értelmezhető, azonban nem tartalmaz utalást sem a gépjármű értékére, így a forgalmi értékre vonatkozó törvényi vélelem megdöntése szempontjából gyakorlatilag irreleváns.
A „szakhatóság állásfoglalás” mint jogintézmény és elnevezés – a Ket. hivatkozott rendelkezése is ezt támasztja alá – a Regatv.-ben használttól eltérő jelentéssel és tartalommal honosodott meg a magyar közigazgatási eljárásban, vagyis kimondható, hogy az adott fogalom „foglalt”. (Megjegyzem, hogy a szakhatóság közreműködésén kívül más módja is lehetnek az egyes hatóságok együttműködésének.) A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 18. § (3) bekezdése szerint az azonos vagy hasonló életviszonyokat általában ugyanabban a jogszabályban, illetőleg azonos vagy hasonló módon kell szabályozni. Ebből az is következik, hogy az egyes jogintézmények elnevezését nem szerencsés gyökeresen más jogintézményre alkalmazni. Minderre tekintettel megállapítottam, hogy az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatósága Regatv.-ben „szakhatóságként” történő kijelölése – kizárólag a jogszabály nem egyértelmű rendelkezésére visszavezethető okból – a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozott.

2. Az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatósága szakhatósági közreműködését megvizsgálva megállapítottam, hogy a rendelkezésemre bocsátott „szakhatósági állásfoglalások” a gépjármű általános műszaki állapotát határozták meg, és az indítványban felhozott egyedi, műszaki állapotot érintő indokok, bizonyítékok valódisága vizsgálatának eredményeit tartalmazták. Sommásan megállapították azt is, hogy az indítványban valószínűsített tényállást az állapotvizsgálat során feltárt elemek, egységek állapota nem minden esetben támasztja alá. A Regatv. 10/C. § (2) bekezdésében foglaltak ellenére sem tartalmazz a referencia gépjármű kiválasztásának megalapozottságáról szóló megállapítást. Ezen eljárásával pedig az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatósága a jogállamiság elvéből fakadó tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
Megjegyzem, hogy amikor az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatósága az a gépkocsi általános műszaki állapotát akként határozta meg, hogy „a gépjármű általános műszaki állapota életkorától és futásteljesítményétől jelentős mértékben nem tér el”, a magyar nyelv szabályai szerint nem lenne másként értelmezhető, minthogy a referencia gépjármű kiválasztása megalapozott volt. 
A „szakhatósági állásfoglalás”-ok indokolása szembetűnően szerény: abból nem állapíthatóak meg sem a vizsgálati módszerek, sem a Regatv. idézett 10/C. §-ában meghatározott tényállási elemek tisztázása során alkalmazott (igénybe vett, vagy ügyfél által felajánlott, de mellőzött stb.) bizonyítási eszközök, ezért nem is hathatott a „szakhatósági állásfoglalás” indokolása a szükséges meggyőző erővel, ami ugyancsak a jogállamiság elvéből fakadó tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.

3. Az elsőként befejezett egyedi adó-megállapítási eljárásban az indítványozó magánszemély egy Chrysler gyártmányú, 300 C 5.7 típusú, első alkalommal 2005. december 31. napján forgalomba-helyezett személygépkocsi értékének megállapítását. Az eljáró vámhatóság határozatában az adózó kérelmét – arra hivatkozva, hogy a gépjármű értékcsökkenésének mértéke nem haladja meg bizonyítottan a Regatv.-ben meghatározott adótétel-csökkenés mértékét – elutasította, és a Regatv. melléklete szerinti, 2.215.501,- Ft regisztrációs adó megfizetésére kötelezte. 
A határozat indokolása szerint az eljáró vámhatóság kizárólag a szakhatóság állásfoglalására alapította döntését, az ügyfél által becsatolt további okirati bizonyítékokat (számla, ún. EUROTAX értékelés, magyarországi képviselet értékbecslése, avulásról szóló nyilatkozata stb.) nem fogadta el. A tényállás tisztázásához más, rendelkezésre álló bizonyítási eszközt – így különösen szakértőt – nem alkalmazott. 
A másodikként befejezett egyedi adó-megállapítási eljárásban az indítványozó magánszemély egy BMW gyártmányú, 525 tds Touring típusú, jobb kormányos, első alkalommal 1998. január 2. napján forgalomba-helyezett személygépkocsi értékének megállapítását. Az eljáró vámhatóság határozatában az adózó kérelmét – arra hivatkozva, hogy a gépjármű értékcsökkenésének mértéke nem haladja meg bizonyítottan a Regatv.-ben meghatározott adótétel-csökkenés mértékét – elutasította, és a Regatv. melléklete szerinti, 611.700 Ft regisztrációs adó megfizetésére kötelezte. 
A határozat indokolása szerint az eljáró vámhatóság kizárólag a szakhatóság állásfoglalására alapította döntését, az ügyfél által becsatolt további okirati bizonyítékokat (ún. EUROTAX értékelés stb.) nem fogadta el. A tényállás tisztázásához más, rendelkezésre álló bizonyítási eszközt – így különösen szakértőt – nem alkalmazott. 
Megállapítottam, hogy a vámhatóság határozatában egyik esetben sem állapította meg a gépjármű értékét, határozata csak azt tartalmazta, hogy az értékcsökkenés mértéke nem haladja meg a Regatv.-ben meghatározott adótétel-csökkenés mértékét. Amint arra a 2. pontban utaltam, az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatósága a referencia gépjármű kiválasztásának megalapozottságát egyik általam ismert ügyben sem vitatta, azonban a vámhatóság határozatai e kérdésről nem rendelkeztek. A gépjármű forgalomba helyezésekori bruttó új árának figyelembevételével, az adótétel csökkenés mértékével visszaszámolva indirekt módon megállapítható a gépkocsi vámhatóság által alapul vett értéke. A vámhatóság a CHRYSLER 300 C esetében ezt 10.362.500 Ft-nál, a BMW esetében pedig 2.497.500 Ft-nál nem alacsonyabb összegben állapította meg. Ezzel szemben vizsgálatom idején a magyarországi internetes használtautó oldalakon az azonos típusú, hasonló futásteljesítményű és felszereltségű CHRYSLER 300 C átlagos kínálati ára 6.000.000 Ft volt. (Az adózó által elvégeztetett EUROTAX értékelés során 6.262.000 Ft-ban került a gépkocsi értéke megállapításra.) A BMW esetében a magyarországi internetes használtautó oldalakon az azonos típusú, hasonló futásteljesítményű és felszereltségű gépkocsik kínálati ára (nem számítva a konkrét esetben meglévő nagyszámú, és jelentős értékcsökkentő tényezőt) 1.700.000 Ft volt.
A CHRYSLER esetében az is szembetűnő, hogy a vámhatóság által az avulás figyelembevételével megállapított regisztrációs adó mindössze 146.999 Ft-tal volt kevesebb az ugyanilyen gépkocsi forgalomba helyezéskori, ÁFÁ-val növelt regisztrációs adójánál. 2005-ben az ugyanilyen gépjármű bruttó fogyasztói árának „mindössze” 15,75%-a volt a regisztrációs adó. Ezzel szemben a megállapított regisztrációs adó az átlagos kínálati ár több, mint 30%-a, a vámhatóság döntéséből következő értéknek pedig 21,4%-a. E körülményeket a tényállás tisztázása során a vámhatóságnak értékelni kellett volna, mert a gépjármű értékcsökkenéssel arányos adóztatása a közösségi jogból eredő tagállami kötelezettség, és az egyedi értékcsökkenés megállapítására irányuló eljárás célja valójában a pontos adótétel-csökkenési mérték megállapítása. 
Sem a vámhatóság általam megismert határozatai, sem pedig az NKH Dél-Alföldi Regionális Igazgatóságának „szakhatósági állásfoglalásai” nem tértek ki arra, hogy a Regatv. szerinti ún. referencia gépjármű kiválasztása miért volt megalapozatlan, de még e kifejezést sem használták.
A gépjármű tényleges forgalmi értékének megállapítása nélkül nem ítélhető meg, hogy az jelentős mértékben eltér-e a Regatv.-ben meghatározott avulással csökkentett értéktől. A Regatv. idézett rendelkezései pontosan meghatározzák, hogy a gépjármű értékcsökkenésének mértékét a szakhatósági állásfoglalás, valamint a rendelkezésére álló, e területre szakosított, a referencia gépjárműre vonatkozó, összehasonlító értékadatokat tartalmazó kiadványok, statisztikák alapján kell meghatározni. A rendelkezésemre bocsátott határozatok azonban még utalást sem tartalmaznak az előbbi, törvény erejénél fogva kötelezően alkalmazandó okirati bizonyítékok értékeléséről. 
A fentiek alapján megállapítottam, hogy a vámhatóság az általam megismert egyedi-adómegállapítási eljárások során nem tisztázta a tényállást, vagyis nem állapította meg az értékcsökkenés egyedi mértékét, ennek következtében nem teljesült az értékcsökkenéssel arányos adóztatás közösségi jogból fakadó követelménye sem. Ezzel pedig a vámhatóság a jogállamiság elvéből fakadó tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
Rá kell mutatni arra is, hogy az egyedi adó-megállapítási az eljárás sok hasonlóságot mutat az Európai Parlament és a Tanács a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 450/2008 rendeletének (Modernizált Vámkódex) 40-42. cikkeiben meghatározott, az áruk vámértékének megállapítására vonatkozó szabályaival. Ennek során az alkalmazott módszer elsősorban az ügyleti értéken alapulhat – vagyis leegyszerűsítve annak alapja az eladáskor ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő ár –, azonban amennyiben az áru vámértéke e módszerrel nem határozható meg, másodlagos módszerekkel kell a vámértéket megállapítani. Ilyen módszer lehet – a következő sorrendben – az áru értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban kivitt azonos áru ügyleti értéke; az áru értékelésével azonos vagy közel azonos időpontban kivitt hasonló áru ügyleti értéke; azon az egységáron alapuló érték, amelyen a behozott árut, vagy az azonos vagy hasonló behozott árut a legnagyobb összmennyiségben értékesítették; a számított érték. Nincs arról tudomásom, hogy a hasonló, referencia áru értékén alapuló módszer a vámeljárás során különösebb gondot okozott volna a vámhatóságnak.

V. Végül a kialakult helyzettel kapcsolatban a következőkre is fel kívánom hívni a figyelmet:
Az Európai Közösségek létrehozásáról szóló szerződés (EK-Szerződés) 28. és 29. cikkei tiltják a tagállamok között a behozatalra és a kivitelre vonatkozó minden mennyiségi korlátozás és azzal azonos hatású intézkedés alkalmazását.
Az EK-Szerződés 30. cikke értelmében a mennyiségi korlátozások és azzal azonos hatású intézkedések tilalma nem zárja ki a behozatalra, a kivitelre vagy a tranzitárukra vonatkozó olyan tilalmakat vagy korlátozásokat, amelyeket a közerkölcs, a közrend, a közbiztonság, az emberek, az állatok és növények egészségének és életének védelme, a művészi, történelmi vagy régészeti értéket képviselő nemzeti kincsek védelme vagy az ipari és kereskedelmi tulajdon védelme indokol. Ezek a tilalmak és korlátozások azonban nem lehetnek önkényes megkülönböztetés vagy a tagállamok közötti kereskedelem rejtett korlátozásának eszközei.
Az EK-Szerződés 31. cikk (1) bekezdése azt a kötelezettséget írja elő a tagállamok számára, hogy minden kereskedelmi jellegű állami monopóliumot igazítsanak ki oly módon, hogy az áruk beszerzési és értékesítési feltételeire vonatkozóan a tagállamok állampolgárai között ne álljon fenn megkülönböztetés. E kötelezettség minden olyan szervre vonatkoznak, amelyen keresztül valamely tagállam jogilag vagy ténylegesen, közvetlenül vagy közvetve ellenőrzi, irányítja vagy érzékelhetően befolyásolja a tagállamok közötti behozatalt vagy kivitelt. 
Noha a fentiek alapján az EK-Szerződés tiltja a mennyiségi korlátozásokat és az azzal azonos hatású intézkedéseket, a mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedés fogalmát nem határozza meg, e fogalmat az Európai Közösségek Bíróságának ítéleteiből olvashatjuk ki. Mindemellett ki kell emelnünk azt is, hogy a mennyiségi korlátozások és az azzal azonos hatású intézkedések kérdésköre szoros összefüggésben van a kölcsönös elismerés elvének érvényesülésével.
A mennyiségi korlátozások fogalmát a Bíróság elsőként a Dassonville-ítéletben határozta meg. Eszerint a Bíróság mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek tekinti a tagállamok minden olyan kereskedelemre vonatkozó szabályát, amely közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan akadályozhatja a Közösségen belüli kereskedelmet.
A mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésre tipikus példa a Cassis de Dijon ügy. Az Európai Bíróság megállapította, hogy az import mennyiségi korlátozásával azonos hatású intézkedések fogalmát úgy kell értelmezni, hogy egy tagállam jogszabályaiban az emberi fogyasztásra szánt alkoholtartalmú italok minimális alkoholtartalmának meghatározása a mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedések tilalmának hatálya alá esik, ha egy másik tagállamban jogszerűen előállított és forgalmazott alkoholtartalmú ital behozataláról van szó. Ezzel az Európai Bíróság gyakorlatilag a kölcsönös elismerés elvének követelményét mondta, vagyis ha egy terméket az egyik tagállamban jogszerűen forgalomba hoztak, akkor annak kereskedelme elé nem lehet akadályokat gördíteni valamely másik tagállam (az EK-Szerződés 30. cikkében meghatározott eseteket kivéve).
Ezt az értelmezést némileg korlátozta az Európai Bíróság a Keck és Mithouard ügyben. Az Európai Bíróság a mennyiségi korlátozások fogalmát pontosítva kimondta, hogy „a bizonyos értékesítési megoldásokat korlátozó vagy tiltó nemzeti rendelkezéseknek a más tagállamokból származó termékekkel szembeni alkalmazása nem valósítja meg a tagállamok közötti kereskedelem közvetlen vagy közvetett, tényleges vagy potenciális akadályozását a Dassonville ítélet szerint mindaddig, amíg a kérdéses rendelkezések minden érintett, a tagállam felségterületén működő vállalkozóra vonatkoznak, és amennyiben azoknak de jure és de facto ugyanolyan hatásuk van a hazai és a többi tagországból származó termékek forgalmazására”.
Az Európai Bíróság ismertetett gyakorlatából kitűnik, hogy az egyedi adó-megállapítási eljárással kapcsolatban tapasztalható tényleges helyzet (különösen az eljáráshoz való hozzáférés, azok elhúzódása, és a gépjármű értékcsökkenéssel arányos adóztatásának elmaradása miatt) az alapvető joggal összefüggő visszásság mellett nem zárható ki, hogy mennyiségi korlátozással azonos hatású intézkedésnek minősül.

VI. Az OBH 3596/2008. számú ügyben készült jelentésemben a külföldi regisztrációjú, azonban ténylegesen magyarországi honosságú járművekkel kapcsolatban már rámutattam a következőkre: „Álláspontom szerint a megfigyelhető negatív tendencia nem ítélhető meg önmagában: annak nyilvánvalóan az az oka, hogy más – sok esetben EGT tagállam – országokban lényegesen kevesebb adminisztratív teherrel, alacsonyabb fizetési kötelezettségek mellett lehet járműveket forgalomba helyezni és üzemeltetni. Így például a forgalomba-helyezési eljárás lényeges egyszerűsítését már az OBH 4091/2007. számú jelentésemben is javasoltam.”
Jelen vizsgálatom során megfigyelhető elhúzódó, bonyolult és költséges eljárás, a gépjármű nem értékcsökkenéssel arányos adóztatásának kockázata is alátámasztja azon korábbi megállapításomat is, miszerint a külföldi rendszámú járműveket érintő vizsgálatok a probléma „tüneti kezelésére” szolgálnak, és nem a „tünet” okainak feltárására irányulnak.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásság orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében,
1)	az Obtv. 25. §-a alapján javaslom 
a)	a Kormánynak, hogy az érintett minisztériumok 
i)	a Regatv. módosításának előkészítésével 
(1)	a szakhatósági közreműködés Ket.-ben meghatározott fogalmával ellentétes szabályozás helyett dolgozza ki az egyedi adó-megállapítási eljárásban a hatóságok együttműködésének módját;
(2)	határozza meg a gépjármű értékcsökkenéssel arányos adóztatásának valódi garanciáit biztosító részletszabályokat;
ii)	 a Nemzeti Közlekedési Hatóságról szóló 263/2006. (XII. 20.) Korm. rendelet módosításával biztosítsa, hogy az NKH Dél-alföldi Regionális Igazgatóságán kívül valamennyi regionális igazgatóság is lefolytathassa a Regatv.-ben szabályozott szemlét.
iii)	a szükséges jogalkotási (deregulációs és szabályozási) feladatokat rövid határidővel végezze el, biztosítva a közösségi gépjárművek forgalomba helyezési eljárásának érdemi lerövidítését annak érdekében, hogy az napokban (esetleg órákban) mérhető időn belül, a lehető legegyszerűbb adminisztráció után megtörténhessen.
b)	a pénzügyminiszternek, hogy a Vám- és Pénzügyőrségről szóló törvény végrehajtásáról szóló 24/2004. (IV. 23.) PM rendelet módosításával jelöljön ki régiónként legalább egy fővámhivatalt az egyedi adó-megállapítási eljárás lefolytatására.
2)	Az Obtv. 20. §-a alapján kezdeményezem 
a)	a Békéscsabai Fővámhivatal parancsnokánál, hogy
i)	tekintse át az egyedi adó-megállapítási eljárásokban hozott elutasító határozatokat, és valamennyi olyan esetben, amikor a tényállást nem megfelelően tisztázták, a Ket. 103. §-a alapján vonja azokat vissza, és – akár igazságügyi szakértő bevonásával, a gépjármű értékének megállapítására is kiterjedően – állapítsa meg a valós tényállást.
ii)	a jövőben a Regatv. 10/A-10/G. §-aiban meghatározott szempontok alapján állapítsa meg a gépjárművek értékcsökkenésének egyedi mértékét.
b)	az NKH Dél-alföldi Regionális igazgatójánál, hogy „szakhatósági állásfoglalásaiban” az indítványban valószínűsített tényállás alátámasztására megjelölt műszaki, technikai ismérvek, illetőleg a referencia gépjármű kiválasztásának megalapozottságáról is rendelkezzen. Ennek során minden esetben bizonyítási eszközökkel támassza alá az ügyfél által valószínűsített tényállás megalapozatlanságát.

Budapest, 2008. szeptember 12.
Dr. Szabó Máté sk.