Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 1600/2008. sz. ügyben

Előadó: dr. Halász Zsolt

Az eljárás megindulása
Az országgyűlési biztos 2008-ban kiemelt témaként kezeli a hajléktalanná válás és a hajléktalan lét problematikáját. A különböző pénzügyi adósságok teljesítésére való képtelenséggel összefüggő hajléktalanná válás, illetve a hajléktalanságot könnyen eredményező adósságspirálból, valamint a hajléktalan létből való kitörés lehetőségét nagyban befolyásolja az érintett személy pénzügyi helyzete, a pénzügyi intézményekkel fennálló szerződéses kapcsolatai, annak a pénzügyi szolgáltató részéről való egyoldalú módosíthatósága, nem teljesítés esetén a tartozás végrehajtásának módja, és számos egyéb olyan probléma, amely a kötelmi jog alapelvei, valamint a – fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvényben (a továbbiakban: Fgytv.) meghatározott – fogyasztói jogok érvényesülésével szoros összefüggésbe hozható. 
E területen az elmúlt években számos ombudsmani jelentés (pl. OBH 6048/2005., OBH 2958/2006. OBH 6320/2005., OBH 4325/2004., OBH 3693/2004.) illetve azokban számos ajánlás, kezdeményezés született. Ezek egy részét a címzettek elfogadták, más része a feltárt problémáknak (pl. a pénzügyi szolgáltatók ügyfeleinek fogyasztóvédelme, a pénzügyi intézmények szerepe a bankszámlákra vezetett végrehajtás teljesítésében, stb.), továbbra is fennáll, illetve vannak olyan területek, jogintézmények, amelyekkel kapcsolatban ombudsmani intézkedés mindeddig nem történt (pl. magánszemélyek csődvédelme).
A fent jelzettek egy részének vizsgálatára az országgyűlési biztosnak nincs jogi lehetősége, más részükre azonban – mindazon állami szervek, hatóságok tevékenyégének ellenőrzésére, amelyek feladata a fogyasztói jogok érvényesülésének elősegítése, vagy biztosítása. – fennáll a hatásköre.
Erre való tekintettel, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (2) bekezdése alapján, hivatalból vizsgálatot indítottam annak feltárása érdekében, hogy a pénzügyi szolgáltatásokat igénybe vevő állampolgárok fogyasztói jogainak érvényesülését a vonatkozó szabályozás, valamint az érintett állami szervek mennyiben tudják garantálni.
Vizsgálatom eredményes befejezése érdekében az Obtv. 18. § (4) bekezdése alapján tájékoztatást kértem a Pénzügyminisztertől, az Igazságügyi és Rendészeti Minisztertől a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletének (PSZÁF) főigazgatójától, a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság (NFH) főigazgatójától, valamint az „Új rend és szabadság” programért felelős kormánybiztostól.

Érintett alkotmányos jogok, kötelezettségek
– a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1)),
– a jogállamiság elvéből következő tisztességes eljáráshoz való (Alkotmány 2. § (1)),
– a tulajdonhoz való jog (Alkotmány 13. §).

A vizsgálat megállapításai
I. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. E törvény 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
A témában különösen érintett Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete, valamint a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság az Obtv. 29. § (1) a) pontja szerint közigazgatási jogkörben eljáró egyéb szervnek tekintendő, így tevékenységük vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. Mindemellett az országgyűlési biztos hatáskörének vizsgálata során számos korábbi jelentésben közszolgáltatónak – és ezáltal általa vizsgálhatónak – tekintette azon pénzügyi intézményeket, amelyek állami kamattámogatásos kölcsönöket nyújtanak.
II. Vizsgálatom nem egy konkrét eljárás, hanem a pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolatban felmerülő fogyasztói jogok érvényesülésének feltárására, az érintett állami intézmények ezzel összefüggő gyakorlatára irányult, így vizsgálatom e téren alapvetően a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye, valamint az ebből fakadó tisztességes eljáráshoz való jog érvényesülésének felülvizsgálatára terjedt ki. 
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam (…) kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság tehát nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. (9/1992. (I. 30.) AB határozat)
Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák tehát a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet. (75/1995. (XI. 21.) AB határozat)
A tisztességes eljáráshoz való jog az Alkotmányban explicit módon nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az 57. § (1) bekezdésébe foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog, illetve a 2. § (1) bekezdéséből eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog (315/E/2003. AB határozat).
Az Alkotmánybíróság a tisztességes eljáráshoz való jog lényegéről kialakított álláspontját elvi jelentőséggel a 6/1998. (III. 11.) AB határozatban foglalta össze. Eszerint a tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. Az Alkotmánybíróság eljárásában azonban csupán a tisztességes eljárás megkövetelte általános ismérvek megállapítására van lehetőség. Az Alkotmánybíróság a határozatban utalt arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. (6/1998. (III. 11.) AB határozat, 14/2004. (V. 7.) AB határozat)
A tulajdonhoz való joggal kapcsolatban az Alkotmánybíróság elvi éllel mutatott rá arra, hogy az Alkotmány 13. § (1) bekezdése nem csak a tulajdonjog, hanem az azzal összefüggő minden vagyoni jog biztosítására vonatkozik. (17/1992. (III. 30.) AB határozat) 
A tulajdonhoz való jog az Alkotmány 13. § (1) bekezdése értelmében alapvető jog. Ugyanakkor a tulajdonjog részjogosítványai nem azonosíthatók a tulajdonhoz való jog alkotmányi védelmet élvező lényeges tartalmával. Az Alkotmány a tulajdonjogot mint az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti alapjogi védelemben. Az alkotmányos védelemnek úgy kell követnie a tulajdon társadalmi szerepének változását, hogy közben ugyanezt a védelmi feladatot elláthassa. Amikor tehát az egyéni autonómia védelméről van szó, az alapjogi tulajdonvédelem kiterjed a tulajdon egykori ilyen szerepét átvevő vagyoni jogokra, illetve közjogi alapú jogosítványokra is. A másik oldalról viszont, a tulajdon szociális kötöttségei a tulajdonosi autonómia messzemenő korlátozását alkotmányosan lehetővé teszik. Az alkotmányos védelem módját meghatározza a tulajdonnak az más alapjogoknál fel nem lelhető sajátossága, hogy alkotmányosan védett szerepét tekintve általában helyettesíthető. Az alkotmányos védelem tárgya elsősorban a tulajdoni tárgy, azaz a tulajdon állaga. Maga az Alkotmány teszi azonban lehetővé közérdekből a kisajátítást, jelezve ezzel, hogy a tulajdon alkotmányos garanciájának határa a tulajdon értékének biztosítása. (6/1992. (I. 30.) AB határozat)
III. Vizsgálatom eredményes befejezése érdekében – figyelemmel a megkeresett szervek feladat és hatáskörére is – az alábbi témakörökben kértem tájékoztatást a Pénzügyminisztertől, az Igazságügyi és Rendészeti Minisztertől, a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletének főigazgatójától, a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság főigazgatójától, valamint az „Új rend és szabadság” programért felelős kormánybiztostól: 
Valamennyi megkeresett szervtől:
1. Figyelemmel a hitelintézetekről és pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi CXII. törvény (Hpt.) 212-214/C. §-aiban maghatározott rendelkezéseire folytatott-e vizsgálatot a lakossági kölcsönszerződésre vonatkozó szabályok megsértésével kapcsolatban, ebből hány esetben került sor jogsértés megállapítására és bármilyen szankció, vagy egyéb intézkedés alkalmazására?
2. Folytatott-e – figyelemmel a Hpt. 213. § (1) d) pontjára – olyan vizsgálatot, amelynek tárgya a pénzügyi intézmények lakossági kölcsönszerződésben (ideértve mindenfajta lakossági kölcsönszerződést) kikötött egyoldalú kamat-, illetve költségmódosítási jogának gyakorlása volt; amennyiben volt ilyen vizsgálat, az milyen megállapításokkal zárult, került-e sor bármilyen jogsértés, fogyasztói jog megsértésének megállapítására, szankció alkalmazására?
3. Folytatott-e – figyelemmel a Hpt. 212-213. §-aira – olyan vizsgálatot, amelynek tárgya a pénzügyi intézmények tájékoztatási gyakorlata volt lakossági hitelezési termékeik költségeiről; amennyiben volt ilyen vizsgálat, az milyen megállapításokkal zárult, került-e sor bármilyen jogsértés, fogyasztói jog megsértésének megállapítására, szankció alkalmazására?
4. Folytatott-e olyan vizsgálatot, amelynek tárgya a pénzügyi intézmények lakossági kölcsönszerződéseiben meghatározott szerződési feltételek áttekinthetősége volt, illetve amennyiben volt ilyen vizsgálat, az milyen megállapításokkal zárult, került-e sor bármilyen jogsértés fogyasztói jog megsértésének megállapítására, szankció alkalmazására?
5. Folytatott-e olyan vizsgálatot, amelynek tárgya a pénzügyi intézmények által felmondott lakossági kölcsönszerződésekből eredő banki követelések behajtásának, végrehajtásának gyakorlata volt; amennyiben volt ilyen vizsgálat, az milyen megállapításokkal zárult, került-e sor bármilyen jogsértés, fogyasztói jog megsértésének megállapítására, szankció alkalmazására?
6. Milyen intézkedéseket – ideértve az esetleges jogalkotási javaslatokat is – tett, vagy tervez tenni a lakossági hitelcsődök megelőzésére?
7. Folytatott-e vizsgálatot, illetve van-e bármilyen tapasztalata azzal kapcsolatban, a pénzügyi intézmények és ügyfeleik közötti jogviták rendezésére a békéltető testületek eljárása alkalmas és hatékony eszköznek bizonyult-e? 
A Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletének főigazgatójától, a Pénzügyminisztertől, az Igazságügyi és Rendészeti Minisztertől, valamint a kormánybiztostól:
8. Milyen intézkedéseket tett, vagy tervez tenni a Lakáshitelekre vonatkozó szerződéskötés előtti információról szóló önkéntes magatartási kódex minél szélesebb körű alkalmazása végett?
9. Milyen intézkedéseket tett, vagy tervez tenni annak érdekében, hogy a pénzügyi intézmények gyakorlata mindinkább megfeleljen a felelős hitelnyújtás követelményeinek?
10. Milyen intézkedéseket tett, vagy tervez tenni annak érdekében, hogy Magyarországon is működjön olyan bíróságon kívüli gyors és hatékony vitarendezést biztosító intézményrendszer, amely a FIN-NET rendszerrel kompatibilis?
11. A pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos fogyasztói jogok hatékony védelme szempontjából miként értékeli a Felügyelet honlapja szerinti és korábbi ombudsmani megkeresésekre adott PSZÁF-válaszokból is kirajzolódó felügyeleti gyakorlatot, miszerint a PSZÁF az egyedi fogyasztói jogvitákba nem avatkozik bele. Külön a Felügyelettől e téren választ vártam arra is, hogy milyen jogszabályi rendelkezésekre alapozva tartózkodik a fogyasztói panaszok intézése során az Fgytv. rendelkezéseinek alkalmazásától.
A Pénzügyminisztertől, az Igazságügyi és Rendészeti Minisztertől, valamint a kormánybiztostól:
12. Folytatott-e a vizsgálatot a pénzügyi intézmények lakáshitelezéssel kapcsolatos termékárazási gyakorlatával kapcsoltban? Vizsgálta-e azt, hogy a lakásvásárlás finanszírozásához kapcsolódó állami támogatásban (így különösen kamattámogatásban) részesített kölcsönszerződések pénzügyi feltételei (kamatai és költségei együttesen) ténylegesen a támogatás arányának megfelelő előnyt biztosítanak-e az ügyfelek számára a nem támogatott kölcsönökhöz képest?
A Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletének főigazgatójától, a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság főigazgatójától:
13. A PSZÁF, illetve az NFH az elmúlt évtizedben évente hány pénzügyi szolgáltatással kapcsolatos fogyasztói panaszügyben járt el, ebből hány ügyben került sor jogsértés megállapítására, illetve a fogyasztóvédelemi jogszabályokban meghatározott szankció, vagy egyéb intézkedés alkalmazására?
14. Hány alkalommal élt a pénzügyi intézmények által nyújtott szolgáltatásokkal kapcsolatban az Fgytv. 39. §-ában szabályozott keresetindítási lehetőséggel, valamint hány alkalommal került sor az Fgytv. 47. §-ában meghatározott - és a pénzügyi szolgáltatások esetében értelemszerűen alkalmazható – szankciók bármelyikének alkalmazására? 

IV. A megkeresésekben feltett kérdésekre adott válaszok, valamint a hatályos jogszabályi rendelkezések alapján a következőket állapítottam meg: 
1. A pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos fogyasztóvédelmi hatósági hatáskör, valamint a fogyasztóvédelmi eszközök alkalmazása tekintetében
A megkeresett intézményektől kapott válaszok alapján egy meglehetősen furcsa jogértelmezési gyakorlat rajzolódott ki. A NFH főigazgatójának álláspontja szerint a pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos ügyekben az NFH azért nem járhat el, mert a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletéről szóló 2007. évi CXXXV. törvény 4. § c) pontja értelmében a hitelintézetekről és pénzügyi vállalkozásokról szóló 1996. évi XCII. törvény hatálya alá tartozó személyek, szervezetek felügyeletét a PSZÁF látja el. A NFH főigazgatója e törvényi rendelkezést akként értelmezi, hogy a pénzügyi szolgáltatók és szolgáltatások tekintetében a PSZÁF nem csak a prudenciális, hanem a fogyasztóvédelmi felügyeletet is ellátja. 
Ezzel szemben a PSZÁF főigazgatója válaszában azon álláspontjáról tájékoztatott, miszerint a 225/2007. (VIII. 31.) Korm. rendelet 7. § (1) bekezdése a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóságot jelölte ki fogyasztóvédelmi hatóság, így a fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény rendelkezései betartásának ellenőrzésére az NFH, mint általános jogkörű fogyasztóvédelmi szerv rendelkezik hatáskörrel. A PSZÁF azért tartózkodik az Fgytv. rendelkezéseinek alkalmazásáról, mert arra nincsen hatásköre.
A PSZÁF honlapjának információi, az ott fellelhető jogértelmezési gyakorlat szerint, amelyet több korábbi ügyben tett megkeresésemre adott válaszában a Felügyelet vezetői is megerősítettek, a fogyasztói bejelentések vizsgálata során „a Felügyelet a szerződések megkötésével és teljesítésével kapcsolatos egyedi jogvitákba nem avatkozhat be”. A PSZÁF főigazgatója válaszában arról tájékoztatott, hogy a panaszügyekben felvetett problémákat a Felügyelet ellenőrzései során vizsgálja, azonban többnyire nem külön vizsgálatok keretében, hanem az egyébként is folytatott vizsgálatokba beépítve. A fogyasztóvédelmi hiányosságok szankcionálására is a prudenciális vizsgálatokat lezáró határozatokban kerül sor.
A PSZÁF e panaszkezelési gyakorlatával kapcsolatban a pénzügyminiszter rámutatott, hogy a panaszok a szolgáltatók működésének felügyeletében nagy segítséget nyújtanak és a felügyeleti tevékenység ellátásában jelentős információkat biztosítanak, a jelenlegi gyakorlat azonban nem minden esetben eredményezi a fogyasztói panaszok hatékony kezelését. A pénzügyminiszter tájékozatott egyúttal arról, hogy a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról, a gazdasági reklámtevékenység alapvető feltételeiről és egyes korlátairól, valamint az Fgytv. módosításáról szóló törvénytervezetek alapján a PSZÁF a tisztességtelen piaci magatartásokra vonatkozó fogyasztói bejelentések, panaszok esetén a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) rendelkezéseihez hasonló eljárás szerint. A pénzügyminiszter javaslatot tett arra, hogy a PSZÁF a Ket. rendelkezéseihez hasonló eljárás szerint járjon el valamennyi fogyasztói panaszügyben. 
Álláspontom szerint, a jogbiztonság érvényesülése szempontjából alapvető fontosságú, hogy a közigazgatási szervek a hatáskörükbe tartozó ügyekben eljárjanak. Az, hogy egy közigazgatási szerv hatáskörrel rendelkezik valamilyen ügyben való eljárásra, az nem csak eljárási jogkört, hanem eljárási kötelezettséget is jelent. A Pszáftv. fogyasztói bejelentésekkel kapcsolatos eljárást szabályozó 56. §-a nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely kizárná a Felügyelet eljárását az egyedi fogyasztói ügyekben. Ezzel szemben az 56. § (5) bekezdés a) pontja kifejezetten előírja, hogy ha a rendelkezésre álló iratok alapján valószínűsíthető, hogy az érintett szervezet vagy személy gyakorlata nem felel meg a jogszabályok, a felügyeleti határozatok vagy belső szabályzatai rendelkezéseinek, akkor a Felügyelet ellenőrzést indít. A Pszáftv. nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely a ’jogszabályok’ halmazából az Fgytv.-t kizárná, így álláspontom szerint ma sincs semmilyen akadálya annak, hogy a felügyelet fogyasztóvédelmi ügyekben eljárjon. Mindemellett véleményem szerint a hatályos szabályozás azt sem zárja ki, hogy az NFH folytassa le a fogyasztóvédelmi ellenőrzéseket a pénzügyi szolgáltatások esetében. Az, hogy a pénzügyi szolgáltatók a Pszáftv. alapján a PSZÁF felügyeleti hatáskörébe tartoznak, önmagában nem zárja ki az NFH eljárásának lehetőségét. A PSZÁF ugyanis alapvetően a prudenciális felügyeletet látja el, és a rá vonatkozó szabályozás – nem kizárólagosan – hatáskört biztosít számára a fogyasztói panaszok intézésére. 
A fentiekből következik, hogy a jelenleg hatályos szabályozás alapján a PSZÁF és az NFH hatáskörei konkurálnak egymással. E helyzet pedig azt eredményezi, hogy gyakorlatilag egyik hatóság sem jár el a pénzügyi szolgáltatók által okozott fogyasztói sérelmek esetén, ami pedig a jogbiztonsággal összefüggő visszásságot eredményez. 
2. A lakossági hitelcsődök megelőzése tekintetében
Megkereséseimre adott válaszaikban az érintett intézmények a lakossági hitelcsődök megelőzésével kapcsolatban túl sok előremutató lépésről nem tájékoztattak. Egyetértek és támogatom mindazon erőfeszítéseket, amelyeket az érintett minisztériumok, illetve a PSZÁF tesz az ügyfelek pénzügyi ismereteinek fejlesztése érdekében. Hasonlóképpen előremutatónak tartom azon törvénymódosításokat, amelyek például a devizahitelekkel, vagy az ingatlanra kikötött vételi jog biztosítékként való kikötésével kapcsolatos kockázatfeltáró nyilatkozat alkalmazásának előírását eredményezték.
Lényegesnek tartom azonban annak szem előtt tartását, hogy a pénzügyi szolgáltatók a jövőben is mindenkor több információval fognak rendelkezni termékeik jellemzőiről, kockázatairól, pénzügyi következményeiről. Fontosnak tartom ezért, hogy az ügyfelek ne csak aláírják a pénzügyi szolgáltatásokkal kapcsolatos szerződéseiket, hanem ahhoz tájékozott beleegyezésüket adják. E tájékozott beleegyezés a szolgáltató részéről álláspontom szerint aktív kitanítási kötelezettséget kell, hogy jelentsen, másképpen fogalmazva a pénzügyi szolgáltatók legyenek kötelesek – akár példaszámításokkal is alátámasztva – megmagyarázni a szerződési kikötések következményeit.
A fentiek mellett egy fizetésképtelenné vált ügyfelek szempontjából – különösen a biztosítékként lekötött lakóingatlan végrehajtásának (elvesztésének) veszélye miatt – a végrehajtás módjának és időzítésének. 
Az egyik lényeges kérdés, amelyre vonatkozóan a szabályozás rendelkezést nem tartalmaz, hogy mennyi idő telhet el egy kölcsönszerződés felmondása és a pénzügyi intézmény követelésének érvényesítése között. Számos olyan eset előfordulhat, hogy az ügyfél fizetési késedelmére hivatkozva a pénzügyi szolgáltató felmondhatja a kölcsönszerződést, ugyanakkor – ha a szerződés például a kölcsönösszeget jelentősen meghaladó ingatlanfedezettel van biztosítva – nem feltételül áll érdekében követelése mielőbbi érvényesítése. E látszólag indokolatlan késlekedésnek pedig az az oka, hogy ha a hitelező követelését többszörösen túlbiztosítja, akkor az ügyleti kamatnál jóval magasabb késedelmi kamat későbbi végrehajtása számára az ügylet „normál” lefolyásával szemben – többletkockázat vállalása nélkül – jóval nagyobb megtérülést, jövedelmet eredményezhet.
Egy másik, jelentős többletterhet jelentő probléma, hogy egyrészt a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (Vht.) szabályai szerint adott esetben a végrehajtás alá vont ingatlan a becsérték felért, ha az adósnak ez az egyetlen lakóingatlana, lakóhelye ebben van, és a végrehajtási eljárás megindítását megelőző 6 hónapban is ebben volt, a becsérték 70%-áért megszerezhető. A Vht. 160. §-a azonban lehetővé teszi azt is, hogy a harmadik árverést követően tartott újabb árveréseken a kikiáltási árat lakóingatlan esetén is a becsérték feléig lehet leszállítani, sikertelen árverés esetén pedig a becsérték felének megfelelő összeg fejében vehető át az ingatlan. E szabály álláspontom szerint sem a hitelező, sem az adós érdekét nem szolgálja teljes mértékben. A hitelező ugyanis követelésének csak egy részéhez jut hozzá, az adós pedig amellett, hogy adott esetben elveszíti lakását, nem szabadul kötelezettségeinek jelentős részétől sem, amely által teljesen kilátástalan helyzetbe kerülhet. (E szabály alapján például egy ingatlanfedezet mellett nyújtott fogyasztási kölcsön alapján, ha az adós fedezetként csak a tíz millió forint értékű lakását tudja felajánlani és bármilyen okból néhány hónapra fizetésképtelenné válik, akkor e tíz millió forint értékű lakása hét millió forintért, de a Vht. 160. §-a alapján öt millió forintért is elárverezhető, és a maradványértékből új lakás vásárlására már nem biztos, hogy lesz lehetősége).
A tárgykört tekintve szükségesnek tartok megemlíteni egy korábbi ombudsmani jelentésben feltárt, de érdemben azóta sem rendezett problémakört: a magas kamatozású, pontosabban magas – több száz százalékos – hiteldíj mellett nyújtott gyorskölcsönök kérdéskörét. A 2007 januárjában kiadott OBH 6048/2005. számú ombudsmani jelentés rámutatott, hogy „sem a vonatkozó szabályozás, sem a PSZÁF gyakorlata nem biztosít megfelelő garanciákat a pénzügyi szolgáltatásokat igénybe vevő ügyfelek fogyasztói jogainak hatékony védelmére”. A Parlament előtt lévő, a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló törvény – elfogadása esetén – több, e téren lényeges változást eredményezhet, így a megtévesztő, agresszív, vagy a fogyasztó személyes felkeresésén alapuló kereskedelmi gyakorlat tilalmával összefüggésben.
Álláspontom szerint a jogbiztonság érvényesülése szempontjából visszás, hogy az állam (a szabályozás) az információs erőfölényben lévő pénzügyi szolgáltatók tevékenységét fogyasztóvédelmi szempontból jelenleg alig korlátozza, a velük szemben jóval gyengébb pozícióban lévő ügyfelek számára ugyanakkor fogyasztóvédelmi eszközöket csak korlátozottan biztosít. Mindez alkalmas arra, hogy a jogbiztonság elve, a tisztességes eljárás követelménye, valamint a tulajdonhoz való jog sérelmét okozza. Meggyőződésem ezért, hogy a pénzügyi szolgáltatók ügyfeleinek is szükségük van legalább akkora védelemre, mint amekkora védelemben az Fgytv. értelmében a nem biztonságos termékeket forgalmazó gazdálkodó szervezetek ügyfelei részesülnek. E védelmet egyrészt azzal látom garantálhatónak, ha a pénzügyi intézmények ügyfelei kellő ismeretekkel rendelkeznek az általuk igénybe venni szándékozott szolgáltatások jellemzőiről, pénzügyi következményeiről és az igénybevétel a tájékozott beleegyezés alapján történi. Emellett elengedhetetlennek tartom, hogy a lakóingatlanuk végrehajtás alá kerülése esetén se érhessen senkit a szerződéses kötelezettsége nemteljesítéséből fakadó következményeknél nagyobb hátrány. Végül továbbra is szükségesnek tartom, hogy a magas kamatozású – hiteldíjú – gyorskölcsönök esetében érdemi megoldás szülessen annak érdekében, hogy az ilyen „termékek” értékesítése is tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak minősüljön.
3. A békéltető testületek tekintetében
A megkereséseimre adott válaszokból egyértelműen megállapítható, hogy az Fgytv. alapján működő békéltető testületek eljárása a pénzügyi szolgáltatásokat érintő jogvitákban nem elég hatékony. Az esetek jelentős részében a szolgáltatók nem vetik magukat alá a döntésnek, sok esetben tudomást sem kívánnak venni az eljárás megindításáról, mivel nem tekintik olyan intézményeknek, amelyek megfelelő pénzügyi szakmai felkészültséggel rendelkeznének a pénzügyi panaszok elbírálásában. 
Álláspontom szerint mind a szolgáltatók, mind az ügyfelek érdeke, hogy a keletkezett jogvitákat mielőbb véglegesen el tudják dönteni és az ilyen jellegű jogi problémákat véglegesen le tudják zárni. Ennek elvileg megfelelő fórumai lehetnének a békéltető testületek.
Abban az esetben azonban, ha e testületeket a pénzügyi intézmények nem tartják szakmailag kellően felkészültnek az eléjük került jogviták megnyugtató elbírálására, akkor arra – álláspontom szerint – nem lehet az a válasz, hogy a békéltető testületek tevékenységét ignorálják, mert ezzel egy kifejezetten az egyszerűbb vitarendezés céljára létrehozott intézményrendszer célját és létét vitatják, amely a jogállamiság elve sérelmének közvetlen veszélyét hordozza magában.

Intézkedéseim
A feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásságok orvoslása érdekében az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a Miniszterelnöknek, hogy a Kormány a jogalkotásért felelős igazságügyi és rendészeti miniszter koordinációja mellett dolgozza ki 
– a fogyasztóvédelemre és a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletére vonatkozó törvényi szabályozás tisztázza a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete és a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság hatáskörét és az általuk alkalmazható intézkedések körét;
– a fogyasztóvédelemre és a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletére vonatkozó törvényi szabályozás tegye egyértelművé az egyedi eljárási kötelezettséget minden fogyasztói panaszügyben;
– támogatom a pénzügyminiszter azon javaslatát, miszerint a formalizált – Ket.-hez hasonló – fogyasztóvédelmi eljárást minden pénzügyi szolgáltatással kapcsolatban előterjesztett fogyasztói panasz esetén alkalmazzák,
– egészítse ki a hitelintézetekre és pénzügyi vállalkozásokra vonatkozó 1996. évi XCII. törvény rendelkezéseit akként, hogy minden pénzügyi szolgáltató a szerződés megkötésekor adja át ügyfelének a fogyasztóvédelmi szervek elérhetőségét tartalmazó tájékoztatót;
– egészítse ki a hitelintézetekre és pénzügyi vállalkozásokra vonatkozó 1996. évi XCII. törvény rendelkezéseit a pénzügyi szolgáltatók aktív kitanítási kötelezettségével;
– egészítse ki a hitelintézetekre és pénzügyi vállalkozásokra vonatkozó 1996. évi XCII. törvény rendelkezéseit a felmondás utáni igényérvényesítés határidejének meghatározásával;
– egészítse ki a készülő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló törvény(javaslato)t azzal, hogy tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak minősül a jegybanki alapkamat mértékének tízszeresét meghaladó költségű kölcsönnyújtás;
– módosítsa a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvényt akként, hogy ne legyen lehetőség lakóingatlan esetében az ingatlan a becsérték felének megfelelő értéken történő megszerzésére.
A feltárt visszásságok részbeni megoldása érdekében támogatom a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról, a gazdasági reklámtevékenység alapvető feltételeiről és egyes korlátairól, valamint az Fgytv. módosításáról szóló törvénytervezetek elfogadását. 
Az Obtv. 21. §-a alapján kezdeményezem 
– a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeleténél, illetve Nemzeti Fogyasztóvédelmi hatóságnál, hogy hozzák rendszeresen – negyedévente – nyilvánosságra, hogy milyen ügyekben jártak el, mely szolgáltatóval szemben kellett intézkedést alkalmazniuk
– a Bankszövetségnél és tagintézményeinél, hogy vegyen részt a békéltető testületek tagjainak képzésében;
– a Bankszövetségnél és tagintézményeinél az ügyfelek megfelelő tájékoztatására vonatkozó magatartási kódex megalkotását és alkalmazását,
– a Pénzügyminiszternél, a Gazdasági és Közlekedési Miniszternél, a Szociális és Munkaügyi Miniszternél, és az „Új rend és szabadság” program végrehajtásáért felelős kormánybiztosnál, hogy dolgozzanak ki megfelelő stratégiát a lakossági csődök megelőzésére és a magánszemély csődjére vonatkozó eljárás bevezetésére.

Budapest, 2008. május 15.

Dr. Szabó Máté sk.