Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 1576/2008. számú ügyben
(Kapcsolódó ügyek: OBH 1728/2008., OBH 1790/2008.)

Előadók: dr. Lápossy Attila
dr. Rajzinger Ágnes
Az eljárás megindulása
2008 januárjától folyamatosan több beadvány is érkezett Hivatalomhoz, amelyben a panaszosok a Kincstári Vagyoni Igazgatóság (KVI) Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságának, illetve a Magyar Államkincstár (MÁK) Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságának a lakáscélú támogatások alapján fennálló jelzálogjog átjegyzéséhez kapcsolódó eljárását kifogásolták. A panaszokban felvetett problémák alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja miatt vizsgálatot indítottam.
A vizsgálat eredményes lefolytatása érdekében az Obtv. 18.§ (2) bekezdése alapján munkatársaim bejelentett helyszíni ellenőrzést tartottak a MÁK Közép-magyarországi Regionális Igazgatóság Állampénztári Irodáján, ahol személyesen tájékozódtak a lakástámogatásokhoz kapcsolódó kincstári hatósági gyakorlatról, szóban és írásban kérdéseket tettek fel az illetékes vezetőknek és munkatársaknak. A feladatátadás-átvétel koordinálásával, valamint az országos szintű gyakorlattal kapcsolatosan megkereséssel éltem a Magyar Államkincstár elnöke, valamint az említett két szerv, a KVI és a MÁK irányításáért felelős miniszter felé.

A megállapított tényállás
Az OBH 1576/2008. számú ügyben a beadványozó azt sérelmezte, hogy a 2007 decemberében beadott – a lakáscélú állami támogatás átjegyzésével kapcsolatos – kérelmére érdemi határozat a hatóságtól 2008 márciusáig nem érkezett, így az ingatlan megvételére biztosítékként adott foglalóját elveszítheti, és jelentős kötbérfizetési kötelezettsége keletkezhet.
Az OBH 1728/2008. számú ügyben a beadványozó ugyancsak kifogásolta, hogy 2007. november 6-án benyújtott lakáscélú állami támogatáshoz kapcsolódó „bejegyzési engedélyezés” tárgyában előterjesztett kérelmét 2008 márciusáig nem bírálták el, ennek következtében a megvásárlandó ingatlanra adott foglalót elvesztette.
Az OBH 1790/2008. számú ügyben a hasonló jellegű beadvány szerint a panaszos által 2007. november 7-én beadott – a lakáscélú állami támogatás bejegyzésével kapcsolatos – kérelmére 2008 áprilisában sem kapta meg az érdemi határozatot. A panaszos ennek következtében szerződésmódosításra és kölcsönfelvételre kényszerült, amely miatt százezer forint nagyságrendű kára keletkezett és csődhelyzetbe került.
A panaszosok valamennyi jelzett ügyben eljáró hatóságként a KVI Közép-magyarországi Igazgatóságát jelölték meg, amelynek feladatát 2008. január 1-jétől a Magyar Államkincstár Közép-magyarországi Regionális Igazgatósága vette át.

1. A megkeresésekre adott válaszok
A) A MÁK Közép-magyarországi Regionális Igazgatóság elnökének válasza és a helyszíni vizsgálat tapasztalatai

A Magyar Államkincstár Közép-magyarországi Regionális Igazgatóság elnöke megkeresésemre 2008. május 6-án kelt válaszlevelében arról tájékoztatott, hogy az állami vagyonról szóló törvény alapján a KVI 2007. december 31-ei hatállyal megszűnt, és a törvény úgy rendelkezett, hogy a más személy tulajdonában lévő ingatlanon a Magyar Állam javára fennálló jelzálogjog, valamint elidegenítési és terhelési tilalom érvényesítésével, törlésével, az azzal való rendelkezéssel kapcsolatos jognyilatkozat megtételére – 2008. január 1-jétől – az állam nevében a kincstár jogosult.
A lakáscélú állami támogatásokkal kapcsolatos feladat- és hatáskör 2008. január 2-ával, jogutódlással került a Magyar Államkincstárhoz, a korábbi időszakban a Kincstári Vagyoni Igazgatóság látta el e feladatot. 2008. január 2-án a MÁK 20.508 darab lezárt, valamint folyamatban lévő, iktatott ügyet vett át. Ezen felül külön csoportot alkotnak a peres és végrehajtási eljárás alatt lévő ügytípusok, mely ügyekben korábban a KVI által kötött megbízási szerződések alapján „külsős” ügyvédek jártak el. A folyamatban lévő, peres eljárás alatt álló ügyek száma január 2-án 77 darab volt, a végrehajtási eljárással kapcsolatos lezárt, valamint folyamatban lévő ügyek száma 1096 darab. Mindezeken felül 1894 darab ügyirat, amely még 2007. december 31-ig a KVI-hoz érkezett, a szervezet-átalakítás miatt iktatásra sem került. Ez az ügymennyiség hozzávetőlegesen már eleve 2 hónapi hátralékot jelentett a kincstár számára.
A jelentős ügyhátralékra tekintettel fontos megvizsgálni, hogy a feladat átadás-átvétel tekintetében milyen előzetes egyeztetések folytak. Bár 2007 szeptemberében már világossá váltak a teendők, az első egyeztetésre november 30-án került sor a KVI vezetőivel. A második értekezlet december elején volt, amelyen az a megállapodás született, hogy az iratanyagok átszállítására 2008. január 2-án kerül sor. Az első írásbeli értesítést 2007. november 30-án kapták kézhez a kincstár dolgozói. A KVI ezen felül nem tett semmilyen intézkedést a feladat átadás zavartalanságának biztosítása érdekében. 2008 decemberében a MÁK a honlapján való közzététellel, valamint szórólapok, plakátok segítségével, továbbá új telefonvonalak beiktatásával próbált eleget tenni tájékoztatási kötelezettségének.
A kincstár gyors átalakítással, az iratleadás megkönnyítésével próbált az új feladat megfelelő kezelésére felkészülni. A feladatátvételt, valamint a hatékony ügykezelést megnehezítette, hogy a KVI által használt informatikai rendszer nem került átadásra, a kincstár saját iktatórendszert dolgozott ki, amely jelenleg fejlesztésre szorul. Mivel az ügyek előzményeinek keresését így nem végezhették el, hiánypótlási felszólítások kibocsátása esetén nem tudtak hatékonyan eljárni. A tetemes ügyteher minél hatékonyabb, szakszerűbb feldolgozása érdekében belső prioritási rendszert dolgoztak ki, amelynek megfelelően az ügyek elintézésénél soronkívüliséget élveztek a legrégebben benyújtott kérelmek.
A MÁK Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságához az első negyedévben 3568 darab ügy érkezett, melyek közül az április 1-jei adatok alapján 2139 lezárt ügy. Március utolsó hetére minden benyújtott kérelem a 30 napos ügyintézési határidőn belül vagy lezárásra, vagy hiánypótlási felhívásra került. Ügyféli kérelem visszautasítására egy esetben sem került sor.
Nagy problémát jelentetett, hogy a kincstár munkatársai nem rendelkeztek a megfelelő szakmai ismeretekkel, a feladatkör átvételekor 2 fő érkezett a KVI-tól, valamint a Nemzeti Civil Alap program keretében foglalkoztatottak közül 11 fővel kezdték meg a betanítást a lakástámogatással kapcsolatos témakörbe. 2008 márciusára kialakult az e tevékenységet ellátó munkacsoport, mely jelenleg – külön osztályba szerveződött – 15 főből áll. A meglévő létszám bővítése nem szerepel a következő időszak tervei között. A KVI Közép-magyarországi Igazgatóságán 11 fő foglalkozott az átvétel idején ezzel a feladatkörrel, akik közül négy főállású, érdemi ügyintéző, négy adatrögzítő, két megbízott ügyvéd, illetve egy ügyvédjelölt volt.
A kincstárhoz beérkezett panaszok, észrevételek túlnyomó része közvetlenül a feladatátvételt követő hetekben érkezett, sérelmezve az ügyintézési határidő csúszását, illetve a megfelelő tájékoztatás hiányát. A sérelmezett ügyek nagy része a KVI-ben összegyűlt sem iktatásra, sem ügyintézésre nem került kérelmek nagy számára, valamint arra vezethető vissza, hogy a KVI-nél 2007 végén két hónapra (november, december) leállt az ügyfélfogadás. Az ügyfélszolgálat elérhetőségi idejének bővítésével, az ügyirathátralék ledolgozásával a beérkező panaszok minimálisra korlátozódtak.

B) A Magyar Államkincstár elnökének válasza
A Magyar Államkincstár elnöke a KVI és a MÁK közötti feladatátadás-átvételt érintő megkeresésemre 2008. június 30-án kelt válaszlevelében kifejtette, hogy a jelzálogjoggal kapcsolatos jognyilatkozatok kiadása 1999-től a polgári jog általános szabályai szerint folyik, a lakáscélú állami támogatások jogszerűségét pedig a Magyar Államkincstár 2008. január 1-jétől hatósági eljárásban végzi. A kincstár jogköre e tekintetben jóval szélesebb, ugyanis a jogelőd KVI nem rendelkezett hatósági jogkörrel. Az elnök álláspontja szerint a KVI megszűnése miatt átkerült feladat, az általuk el nem intézett ügyek egyike sem tartozott a hatósági feladatkörhöz, ennek folytán úgy látja, hogy nem lehet szó „jogszabályban meghatározott ügyintézési határidőről vagy annak túllépéséről”. Válaszában azonban az elnök arra is felhívta a figyelmet, hogy a jelzálog átjegyzésével, illetve a támogatás visszafizetésének felfüggesztésével kapcsolatos jegyzői hatósági intézkedések és a MÁK szerveinek polgári eljárásai között „a kohéziót a jogszabály pontatlansága miatt sokszor nem egyszerű biztosítani”.
A MÁK a jogszabályi előkészítés folyamatában, 2007 júniusában kapott tájékoztatást az állami vagyonról szóló törvény tervezetéről. A kincstár ezek után szakmai ismertetőt kért a KVI-től, mivel az állami jelzálogjoggal kapcsolatos ügyek jellegéről nem volt korábbi ismerete. A KVI Jogi Osztálya 2007. június 18-án a kincstárnak küldött tájékoztatójához csatolt kimutatás szerint 2006-ban a KVI-nál 91.840 ügyet iktattak, ebből 44.802 igényelt ügyintését, a 2007. év adatai emellett folyamatosan emelkedő tendenciát mutattak. A Pénzügyminisztérium 2007. augusztus 10-én az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal (APEH), a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete (PSZÁF), KVI és a MÁK képviselőivel egyeztetést tartott az állami vagyonról szóló törvény és a lakástámogatásokról szóló kormányrendelet módosításával, valamint a lakástámogatások ellenőrzésének megoldásával kapcsolatban. 
A KVI vezérigazgatója 2007. augusztus 17-én részletes tájékoztatást adott a feladattal kapcsolatos személyi és dologi kiadásokról, valamint a feladattal foglalkozó átlagos állományi létszámról. A vezérigazgatói tájékoztató szerint 2007-es évben a jelzálogjoggal kapcsolatos feladatokkal az egész országban mindössze 16 fő foglalkozott, a megbízottak (ügyvédek) létszáma pedig 23 fő volt. Az elnök hangsúlyozta, hogy a kincstárnak e tájékoztató alapján biztosították a humánerőforrás és a dologi feltételeket, mindannak ellenére, hogy a KVI valójában legalább 50 főt foglalkoztatott: esetenként részmunkaidőben, illetve megbízási jogviszonyban állományon kívül úgy, hogy emellett a szakértelmet igénylő ügyeket külső megbízott ügyvédek útján intézték.
A feladatátadás-átvétel újabb állomásaként 2007. október 25-én a két szervezet megegyezett az ütemtervről, az elfogadott ütemtervet azonban a KVI vezérigazgató-helyettese 2007. november 19-én módosította, az átadást későbbre halasztotta. Az elnök levelében utalt arra, hogy a kincstár nem hivatalosan, hanem csak a KVI honlapjáról értesült arról, hogy a fővárosban az ügyfélszolgálat bezárásával egyidejűleg leállították az ügyfélforgalmat, az ügyfelek azonban levélben továbbra is a KVI-hez fordultak kérelmeikkel, ügyeikkel. Problémát jelentett, hogy a KVI-nek nem volt megfelelő informatikai háttere és egységes iktatási rendje, következésképp az átadandó iratok mennyisége folyóméterben került meghatározásra, az átadás-átvétel során átvett összesen több mint 365 ezer ügyből a 2007-es évre mindössze 82.131 ügy volt iktatva. Rendkívüli munkaterhet jelentett az egyes igazgatóságok számára az is, hogy a megszűnt KVI-től, valamint az általános jogutód MNV Zrt.-től január és február hónapokban is érkeztek a korábban át nem adott, iktatás nélküli ügyek.
Az elnök kitért arra is, hogy az átvétel idején a regionális igazgatóságok összesen 7 főt, ezen belül a közép-magyarországi regionális igazgatóság 2 főt tudott a KVI által felajánlott létszámból alkalmazni, a MÁK az első hónapokban emellett közel 60 főt csoportosított át a feladat ellátáshoz, az akkorra már rendkívül felhalmozódott ügyteher kezeléséhez. Az elnök tájékoztatása szerint a kapott 25 új státuszhoz az új szakemberek pályázat útján érkeztek, emiatt a teljes létszám csak február végére állt össze. Az elnök kiemelte ezzel összefüggésben, hogy a hatalmas ügyiratforgalom miatti nagyobb teher 2008 első félévében csak más feladatok ellátásnak rovására és többletmunka elrendelésével volt kezelhető. Bár a kincstár a feladat átvételével kapcsolatosan humán előkészítést nem kapott, 2007 novemberében megkezdte egy egységes eljárásrend tervezését, amely azonban – gyakorlati ismeretek hiányában – nem ment zökkenőmentesen. A 2008. januári induláskor az átvett munkatársak javaslatainak segítségével, a megszerzett tapasztalatok birtokában a jogalkalmazási problémákat folyamatosan korrigálták. A második negyedévre szakmai segédanyag készült, az egyedi ügyek kapcsán általános szakmai iránymutatásokat adott ki a kincstár. A régiókkal állandó szakmai konzultációt folytatnak.
Az elnök arról is tájékoztatott, hogy az ügyintézés során prioritást élveztek a legrégebben benyújtott kérelmek, azonban a célt az átadott ügyek minősége és előkészítetlensége miatt csak részben sikerült a kincstárnak elérnie. A hatékonyabb ügykezelés érdekében a MÁK megkezdte az elektronikus, papír nélküli ügyintézés bevezetési feltételeinek megteremtését, valamint egy egységes informatikai rendszer két lépcsős kifejlesztését.

C) A pénzügyminiszter válasza
A pénzügyminiszter a megkeresésemre adott 2008. július 4-én kelt válaszában arról tájékoztatott, hogy a Vtv. 61.§-a rendelkezett a KVI 2007. december 31-i hatállyal történő megszűnéséről, valamint a jogutódlásról. A törvény a pénzügyminiszter részére kötelezettségként írta elő, hogy mint alapító a KVI megszüntetése érdekében tegye meg az államháztartásról szóló 1992. évi XXXVIII. törvény (Áht.) 91/A.§-ában előírt intézkedéseket.
Az Áht. 91/A. § alapján az alapító a költségvetési szerv megszüntetésével egyidejűleg kijelöli vagy a megszüntetés időpontjáig megállapítja azt a szervezetet, amely a megszűnő költségvetési szerv feladatait a továbbiakban ellátja. Az alapító a szerv megszüntetését megelőzően kezdeményezi, vagy kiadja azt a jogszabályt, amely tartalmazza a jogutódlással kapcsolatos rendelkezéseket, és amely biztosítja, hogy a megszüntetett szerv hatósági feladatai zökkenőmentesen és folyamatosan elláthatóak legyenek. A pénzügyminiszter tájékoztatása szerint e kötelezettségének eleget tett, mivel pedig a feladatátadást maga az állami vagyonról szóló 2007. évi CVI. törvény (Vtv.) írta elő, további szabályozási feladata e téren nem volt.
A Vtv. 62.§-a további rendelkezései az elődszervezetek kötelező feladatait rendezik (beszámoló, vagyonmérleg és vagyonleltár, a folyamatban lévő ügyekről tájékoztató készítése, az iratanyag átadásra előkészítése, iratjegyzék készítése és az átadás előkészítése). E feladatok minél teljesebb ellátása érdekében a KVI a lakáscélú állami támogatáshoz kapcsolódó feladatátadás érdekében megbeszéléseket folytatott a MÁK képviselőivel és e megbeszéléseken kialakított ütemterv alapján kezdték meg a feladatátadás-átvétel lebonyolítását. A KVI valamennyi területi szervezeti egysége részére iktatott körlevél formájában került megküldésre az iratátadási feladat lebonyolítása. Ennek értelmében 2007. november 30-ig a lezárt ügyek, 2007. december 21-ig a folyamatban lévő ügyek, harmadik lépésként pedig a 2007. december 20-a után érkezett iratokkal kapcsolatos ügyek kerültek átadásra.
A KVI biztosította, hogy a folyamatban lévő ügyeknél a tételes listán kívül az ügyek állását bemutató listát is átadjanak, mely a lakáscélú állami támogatási ügyek folyamatos intézésének elősegítéséhez nyújtott segítséget. A pénzügyminiszter válasza szerint a KVI regionális igazgatóságai és megyei irodái személyes ügyfélfogadást már nem tartottak, de a postai úton beérkezett ügyek intézése folyamatos volt. A minisztériumhoz 2008. február 4-én érkezett panasz, melyben az ügyfél a KVI Budapest és Pest Megyei Kirendeltsége ellen felügyeleti eljárást kezdeményezett. A miniszter ezt követően a MÁK elnökéhez fordult az ügyben, és panaszos ügye a tájékoztatás szerint végül megnyugtatóan zárult. 
A miniszter a felügyeleti eljárás megindításával összefüggésben a hatáskörének hiányáról tájékoztatott, álláspontja szerint ugyanis a KVI eljárására vonatkozó szabályokat az Áht. 109/C §. (6) bekezdése állapította meg. A hivatkozott szakasz alapján a kincstári vagyon kezeléséért felelős szervnek a kincstári vagyonnal kapcsolatos tulajdonosi jogosítványok gyakorlása körében végzett eljárása nem minősül közigazgatási hatósági eljárásnak. A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) hatálya így a KVI-re nem terjedhetett ki.
Végezetül a miniszter levelében kiemelte, hogy a feladatátadás pénzügyi előkészítése során a feladattal együtt az ellátáshoz szükséges létszám és előirányzat is átadásra került a kincstár részére, 2007 decemberében az intézmény 371 millió forint többlettámogatást kapott, ebből 66 millió forintot az informatikai rendszer kialakítása érdekében. A kincstár számára a 2008-as költségvetési évben összesen 246,3 millió forint szerepel a lakáscélú feladatok ellátásnak biztosítására, amely 25 fő foglalkoztatását teszi lehetővé.

3. Az állampolgári jogok biztosának korábbi gyakorlata
A közel másfél évtizedes ombudsmani gyakorlatban visszatérő kérdés az állampolgárok lakáshoz jutása, valamint a lakások megtartása, az állampolgári jogok országgyűlési biztosa a beérkező állampolgári panaszok alapján (főként 2001 után) számos esetben, több aspektusból is vizsgálta a lakáscélú állami támogatásokkal kapcsolatos jogalkalmazói gyakorlatot és – ezzel szoros összefüggésben – a kérdéskör szabályozási hátterét. A biztos 2005-ben végzett átfogó, hivatalbóli vizsgálat alapján kiadott jelentésében.1 számos megállapítást tett, ajánlást fogalmazott meg az államilag támogatott hitelek felvételének lehetőségével, valamint a közvetlen támogatási rendszer módosulásával kapcsolatban. Az ombudsmani vizsgálat nem csupán a hatóságnak minősülő szervekre (jegyző), hanem – a közszolgáltatási feladatokra tekintettel – a lakáscélú állami támogatásokat folyosósító egyes pénzintézetek eljárására, tevékenységére is kiterjedt.
A jelentés közel húsz beadvány tartalmát dolgozta fel, a beadványokba foglalt egyes panaszok vizsgálata során a biztos több esetben alapvető joggal összefüggő visszásságot, illetőleg a jogállamiság elvének és a jogbiztonság követelményének sérelmét állapította meg. A jelentés szerint a lakáscélú állami támogatásokra vonatkozó szabályozás – köztük a lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet (Kr.) egyes rendelkezései – nem felelnek meg a jogállamiság követelményéből következő alkotmányos kritériumoknak, nem egyértelmű, nem teljesen világos, hatását tekintve pedig nem kiszámítható és előre látható, mindemellett a pénzintézetek és más szerveknek a szabályokról (az aktuális szabálymódosításokról) adott, gyakran „kampányjellegű” személyes és elektronikus tájékoztatása is sok esetben hiányos, pontatlan, így az állampolgárok számára könnyen félreértelmezhető.
A jelen ügyben megállapított tényállás, a panaszosok által jelzett jogi problémák nagy hasonlóságot mutat azzal, amelyet az OBH 1672/2008. számú ügyben született jelentésemben vizsgáltam. A panaszosok ugyanazt sérelmezték: 2007 novemberében benyújtott kérelmük alapján a tulajdonukban álló ingatlanukon az állam javára bejegyzett jelzálogjog törléséről a KVI, illetve annak jogutódjaként a MÁK regionális igazgatósága nem intézkedett.
A vizsgálat során egyik legfontosabb problémát azt vetette fel, hogy a MÁK központja és a regionális igazgatóságok a Kr. 21. § (5) bekezdése szerint megtett intézkedéseire milyen eljárási szabályok vonatkoznak. A kincstár a jelzálog, valamint elidegenítési és terhelési tilalom törlése érdekében kiadott iratában hatáskörét a Kr. 44. § (1) bekezdése alapján, vagyis polgári jogi szabályokra alapítja. A Vtv. 66. § (1) bekezdés értelmében a más személy tulajdonában lévő ingatlanon az állam javára fennálló jelzálogjog törlésével kapcsolatos jognyilatkozat megtételére a kincstár jogosult. E szabály alapján a kincstár egy polgári jog területére tartozó jognyilatkozatot tesz, annak formai és tartalmi követelményei szerint, feltételezve az ügyletben résztvevő felek közös megállapodását és esetleges jogvitáik bíróság előtti eldöntését. A Kr. 44. § (1) bekezdés alapján az e rendeletből eredő valamennyi polgári jogi jogviszonyban a Magyar Államot a kincstár képviseli, a 44. § (2) bekezdés szerint pedig a kincstár, valamint az önkormányzat jegyzőjének az e rendeletben szabályozott hatósági eljárására a Ket. szabályait kell alkalmazni.
Mind hatásköri, mind az eljárás érdemi megállapítások tekintetében vizsgáltam, hogy a kincstár eljárása közigazgatási hatósági ügynek minősül-e, valamint ezzel összefüggésben a vizsgált jogviszonyra kiterjed-e a Ket. hatálya. Jelentésemben hangsúlyoztam, hogy a közigazgatási eljárás egyik legfőbb jellemzője, hogy egyik alanya mindenképpen egy hatóság, amelyhez a másik alany, az ügyfél általában kérelemmel fordul. A vizsgált jogviszonyban az eljárás kérelemre indul, a benne részt vevő felek egyike az ügyfél, a másik fél, pedig egy államigazgatási szerv, aki vizsgálja és igazolja a jogszabályban foglalt feltételek teljesítését, majd intézkedik a tehermentesítésről, vagyis a fél kérelmére jogosultságot állapít meg.
A Kr. maga is rendelkezik arról, hogy a rendeletben szabályozott hatósági eljárásban a Ket. szabályait kell alkalmazni (két esetkört külön meg is jelöl a 18. § (13) és a (15) bekezdését) azonban a vizsgált ügyben alkalmazandó 21. § (5) bekezdésében meghatározott intézkedés eljárási szabályainak meghatározásáról expressis verbis nem szól. A jelentésben megfogalmazottak szerint irányadónak tekinthető ebből a szempontból a Ket. 13. § (1) bekezdése, amely kimondja, hogy e törvény rendelkezéseit a központi költségvetési terhére jogszabály alapján juttatott támogatással összefüggő eljárásokban csak akkor kell alkalmazni, ha az ügyfajtára vonatkozó törvény eltérő szabályokat nem állapít meg. Mivel a vizsgált ügyfajtára nem található a jogforrások között eltérő törvényi szintű szabályozás, a jelentésemben kimondtam, hogy a jogbiztonság követelményének maradéktalan teljesülése érdekében a Ket. szabályainak maradéktalan, teljeskörű alkalmazása a követendő eljárás.
A jelentés megállapítása szerint a MÁK – mint államigazgatási szerv – eljárása során nem biztosítottak az eljárási garanciák, amelyek az ügyfelek érdekeinek védelmét hivatottak szolgálni, így különösen az eljárási határidők betartása, a döntéshozatali kényszer és a szerv intézkedésével szembeni jogorvoslat. A kincstár a lakáscélú állami támogatásokkal kapcsolatos eljárása ezért a jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményével és a tisztességes eljárással, valamint a jogorvoslathoz való jog tekintetében visszásságot okozott. Kezdeményeztem ennek kapcsán a Magyar Államkincstár elnökénél, hogy a lakás célú állami támogatással megszerzett ingatlanok tehermentesítésével kapcsolatos eljárása során maradéktalanul biztosítsa a Ket. alkalmazását.
A Magyar Államkincstár elnöke az ajánlásra adott 2008. november 12-én kelt válaszlevelében arról tájékoztatott, hogy a pénzügyminiszter álláspontja szerint a tehermentesítés iránt indult eljárásban a Ket. szabályait nem kell alkalmazni. A lakáscélú állami támogatásokkal összefüggésben a Kr. alapján a kincstár kettős feladatot lát el: egyrészt közigazgatási hatósági feladatokat végez, másrészt polgári jogi jogviszonyokban a Magyar Államot képviseli (ezt tükrözi a Kr. 44. §-a is). A polgári jogi szabályok alkalmazására az elnök szerint akkor is sor kerülhet, amikor nincs kifejezetten nevesítve a jogviszony jellege, így a Kr. 21. § (5) bekezdésében szabályozott esetben: mindez a Ptk. 28. § (1) bekezdéséből, valamint a Vtv. 66. § (1) bekezdéséből következik. 
Az elnök válaszban hangsúlyozza, hogy a tehermentesítéssel összefüggő intézkedés semmiképpen nem tartozhat a Ket. hatálya alá, ugyanis a polgári jogi jogalany Magyar Állam nevében eljáró MÁK és a megterhelt ingatlan tulajdonosa között nem közjogi, hanem tisztán polgári jogi jogviszony áll fenn. Az elnök álláspontja szerint a jelzálog, valamint az elidegenítési és terhelési tilalom (az azzal való rendelkezés) polgári jogi jogintézmények, ezért az ezzel összefüggő rendelkezési jogosítványok gyakorlása polgári jogi jogviszonyt hoz létre a felek között, így a jognyilatkozat megtétele sem minősülhet közigazgatási ügynek. Az elnök kiemelte, hogy a kincstári jognyilatkozat-tétel – mivel nem állapít meg a tulajdonos részére jogot vagy kötelezettséget – a Ket. 12. § (2) bekezdésében meghatározott közigazgatási hatósági ügy fogalmának sem felel meg.
Az elnök ugyanakkor arról is tájékoztatott, hogy – bár a Ket. rendelkezéseinek kifejezett alkalmazására nincs jogi lehetősége – a Ket. több elemét a kincstár a belső eljárási rendjében átvette, így például a 30 napos ügyintézési határidőt ezekben az esetekben is betartja. A kincstár továbbá a „nem Ket. szerinti eljárásában” is lehetővé tette, hogy a regionális igazgatóságok elutasító jognyilatkozata esetén a támogatott személyek felülvizsgálatot kérjenek a Központtól: ebben az esetben az Államháztartási Összefoglaló Főosztály Lakástámogatási Ellenőrzési osztálya vizsgálja meg a kérelmet, és – amennyiben támogatható (nem ütközik jogszabályba, nem sért állami érdeket), a hozzájárulást megadja. Az elnök álláspontja szerint a belső eljárási rendet tartalmazó elnöki utasítás jelzett szabályai a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, a tisztességes eljáráshoz való joggal, valamint a jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásságot megszünteti.
Tekintettel arra, hogy a MÁK elnökétől, valamint a pénzügyminisztertől kapott válaszokkal, részleteiben kifejtett jogi állásponttal egyáltalán nem értek egyet, vizsgálatomat jelen ügyben, immár a jogszabályi hátterével és a gyakorlatával összefüggő problémák mélyebb feltérképezése érdekében folytattam tovább.
Mivel a vizsgálatom megindításától számítva jelentős idő telt el, az időközbeni változások nyomon követése érdekében 2009. május 22-én ismételt megkereséssel éltem a Magyar Államkincstár Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságának elnöke felé. A megkeresésben információkat kértem az egységes ügyviteli informatikai rendszer elkészültével, a 2008 első félévében felhalmozódott ügyteher feldolgozásával, valamint a lakástámogatási eljárásokat érintő egységes belső eljárásrend kialakításával kapcsolatosan.
A MÁK Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságának elnöke válaszlevelében arról tájékoztatott, hogy a lakáscélú állami támogatásokkal összefüggő egységes ügyviteli informatikai rendszer alapváltozata 2008 augusztusától áll rendelkezésre, ez lehetővé teszi az elektronikus iktatást, támogatja az ügyviteli folyamatokat, az iratokat elektronikus formában tárolja, valamint a letéti, illetve visszafizetési számla pénzforgalmi tételeit üggyel és ügyirattal párosítja. A fejlesztés alapján kidolgozott második verzió 2009 második felétől lesz elérhető, ez a verzió már számviteli információszolgáltatással egészül ki. Az elnök tájékoztatása szerint a KVI illetékes igazgatóságától feldolgozatlanul átvett, valamint ennek következtében felhalmozódott anyagok teljes egészében feldolgozásra kerültek, 2009 elejétől pedig a Magyar Államkincstárhoz benyújtott kérelmek mintegy felét a jogszabályban biztosított 30 nap helyett 15 napon belül intézi el az igazgatóság. 
A MÁK Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságának elnöke arról is tájékoztatott, hogy a lakástámogatási eljárást érintő egységes belső eljárási rend végleges változata a kapcsolódó függelékekkel együtt – elnöki utasítás formájában – 2008. szeptember 15-én lépett hatályba. Az új eljárásrend teljeskörűen szabályozza a lakástámogatással foglalkozó osztályok hatósági és nem hatósági eljárás keretében végzett tevékenységét, valamint az iratmintákat.

Érintett alkotmányos jogok 
– a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”);
– a jogorvoslathoz való jog (Alkotmány 57. § (5) bekezdés: „A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.);
– a tulajdonhoz való jog (Alkotmány 13. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.”)

Alkalmazott jogszabályok
1. A polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.)
2. Az államháztartásról szóló 1992. évi XXXVIII. törvény (a továbbiakban: Áht.)
3. A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.)
4. Az állami vagyonról szóló 2007. évi CVI. törvény (a továbbiakban: Vtv.)
5. A költségvetési szervek jogállásáról és gazdálkodásáról szóló 2008. évi CV. törvény (a továbbiakban: Kszjgt.)
6. Az államháztartás működési rendjéről szóló 217/1998. Korm. rendelet (a továbbiakban: Ámrt.)
7. A lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Kr.)

Megállapításaim
I. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Elsőként azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervre kiterjed-e a hatásköröm. A vizsgálattal érintett Kincstári Vagyoni Igazgatóság, valamint annak jogutódja, a Magyar Államkincstár az Obtv. 29. § (1) bekezdés a) pontja szerint közigazgatási feladatot ellátó szervnek tekintendő, így tevékenységének vizsgálata az Obtv. 16. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. Kérdésként merülhet fel az, hogy fennállnak-e az állampolgári jogok országgyűlési biztosának vizsgálatára vonatkozó jogi feltételek abban az esetben is, ha egy közigazgatási feladatot ellátó szerv nem hatósági eljárása során merül fel a visszásság gyanúja.
Az Obtv. megadja a választ a kérdésre, ugyanis a 16. § (1) bekezdése egyrészt a biztos vizsgálati lehetőséget tágan határozza meg („tevékenysége során”), másrészt az Obtv. hatóságfogalmát taglaló, már idézett 29. § (1) bekezdése nem konjunktív jellegű: szervtípusokról (közigazgatási feladatot ellátó szerv, köztestület, közjegyző, önkormányzatok, stb.) vagy feladatkörökről (közigazgatási jogkörben eljáró egyéb szerv e jogkörében) rendelkezik. Az Obtv. hatóságfogalma nem feleltethető meg a Ket. hatóság, valamint hatósági ügy fogalmának [12. § (2) és (3) bekezdés]. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának vizsgálati jogköre szélesebb: nem csak és kimondottan a hatósági ügyekkel összefüggő, hanem a hatósági tevékenysége során felmerülő alapvető joggal kapcsolatos visszásságot vizsgálja, vizsgáltatja ki. Az ombudsmani vizsgálat kiterjedhet ennek értelmében minden tevékenységre, mulasztásra, amely az adott szerv hatósági eljárására, működésére kihatással van. A biztos vizsgálhatja például a hozzáférhetőség meglétét, vagy az ügyfeleknek a hatósági tevékenységről való megfelelő tájékoztatását, sőt az Obtv. 25. §-a alapján vizsgálata a szerv jogállását és tevékenységet meghatározó jogszabályokra, jogszabálynak nem minősülő más jogi normákra is kiterjedhet.
Különösen indokolt kiemelni e széleskörű vizsgálati lehetőség jogalapját azokban a határesetekben, amikor a közjog és magánjog közötti éles határvonal elmosódik: amikor egy közigazgatási feladatot ellátó szerv kettős funkcióban jár el, részben a Ket. szabályainak megfelelően közigazgatási hatósági feladatokat lát el, valamint polgári jog (Ptk.) szabályai szerint a Magyar Államot képviseli, nevében jognyilatkozatot tesz. Utóbbiak számos lényegi vonásukat, jellemzőjüket tekintve (mellérendeltség hiánya, az egyedi döntések, mérlegelés helyett tömeges jellegű ügyszám és formalizált „eljárási elemek”) tartalmilag, közelebb állhatnak a hatósági eljárásokhoz. Még komplexebb a helyzet akkor, ha egy ügyben – mint például a lakáscélú állami támogatás más ingatlanra való átjegyzése – egyszerre fordulnak elő olyan szakaszok, amelyekre a közigazgatási hatósági eljárás szabályai, másokra pedig a polgári jogi szabályok vonatkoznak. Mindebből következően nem zárja ki az ombudsmani vizsgálat lefolytatását és – amennyiben a hatósági jelleg igazolható és az alapvető joggal összefüggő visszásság fennáll – intézkedések megtételét tehát az, ha a szabályozás e sajátos „eljárásokat”, vagy ezek egy részét polgári jogi rezsim alá rendeli.
Itt kell jeleznem azt is, hogy a töretlen ombudsmani gyakorlat.2 – figyelemmel arra, hogy a lakáscélú állami támogatások nyújtása a jogalkotó döntése alapján állami feladat – a lakáscélú állami támogatások lebonyolításával összefüggésben nem csupán a hatósági jogkörben eljáró jegyző, hanem az egyébként piaci alapon működő hitelintézetek és biztosítóintézetek (pénzintézeti tevékenységet folytató intézmények) eljárását, tevékenységét is vizsgálja, e vonatkozásban ugyanis ezen intézményeket közszolgáltatást végző szervnek tekinti.

II. Először azt vizsgáltam, hogy a lakáscélú állami támogatás a jogpolitikai célnak megfelelő felhasználását célzó állami jelzálogjog átjegyzésére, valamint az elidegenítési és terhelési tilalom törlésére vonatkozó jognyilatkozat megadásával összefüggő eljárás jelenlegi gyakorlata – esetlegesen a szabályozása – felvet-e aggályokat a jogállamiság elve, az abból következő jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog, továbbá a jogorvoslathoz való jog vonatkozásában.
Az Alkotmánybíróság töretlen gyakorlata szerint a törvényhozó viszonylag nagy szabadsággal szabályozhatja a lakásgazdálkodással összefüggő kérdéseket. A lakáspolitika megállapítása, a lakáshoz jutás, a lakásbérlet feltételeinek megállapítása a jogalkotó kötelessége és hatásköre..3 Az államnak alapvető érdeke, hogy polgárait a lakáshoz jutásban valamilyen formában támogassa, de az erre fordítható anyagi erőforrások szűkössége miatt a lakáshoz jutás nem lehet alanyi jog.4 Megállapítható, hogy – ahogyan senkinek nincs alkotmányos joga a lakáshoz jutáshoz – úgy a lakástámogatások igénybevétele, a lakástámogatás más ingatlanra való „átvitele” sem minősül alkotmányos jogosultságnak. Az államnak jogában áll annak eldöntése, hogy a lehetőséget biztosítja-e, illetve ahhoz milyen feltételeket támaszt. Ha azonban az állam a gazdaságpolitikai szabadsága keretében a lakáscélú állami támogatás más ingatlanra való „átvitelének” lehetőségét is biztosítja, ennek keretében pedig feltételrendszert és formális eljárásrendet alakít ki, akkor azonban – az állam a jog korlátai között – a saját maga által kialakított hatályos szabályokhoz kötve van. A Kr. szabályainak áttekintése alapján látható, hogy a jogalkotó szigorú, több, a támogatás megfelelő felhasználását garantáló, állami érdeket védő biztosítékrendszert alakított ki.
A Kr. alapján új lakás felépítéséhez, vásárlásához, bővítéséhez, korszerűsítéséhez közvetlen állami támogatások (így például lakásépítési, lakásvásárlási kedvezmények), valamint kamattámogatások vehetőek igénybe. A kormányrendelet meghatározza az egyes támogatási formák igénybevételének szabályait és feltételeit, amelynek meglétét a folyósító hitelintézet, vagy a kölcsönt nyújtó biztosítóintézet köteles ellenőrizni. A Kr. 5. § (1) bekezdése szerint állami támogatásként lakásépítési, lakásvásárlási kedvezmény illeti meg az igénylőt a vele közös háztartásban élő, általa eltartott és a felépített, illetőleg megvásárolt lakásba vele együtt beköltöző gyermeke és más eltartott családtagja után az építési költség (vételár) megfizetéséhez. 
A jogalkotói célnak megfelelően a Kr. arról is külön rendelkezik, hogy milyen esetekben kerülhet sor az igénybevett közvetlen állami támogatások visszafizetésére, így például ha az építési munkák meghatározott ideig nem készülnek el, ha az építtető a szándékától eláll [Kr. 17. § (8) bekezdés]. A Kr. 21. § (1) bekezdése azt rögzíti főszabályként, hogy ha a kedvezmény igénybevételével épített, bővített vagy vásárolt lakást lebontják vagy elidegenítik, használatát átengedik, nem a támogatottak (vele együttköltözők) lakóhelyéül szolgál, akkor ezt kötelesek bejelenteni és a támogatásokat visszafizetni. A Kr.-ben meghatározottak szerint azonban van lehetőség a visszafizetés felfüggesztésére, valamint az állami jelzálogjog, illetve az elidegenítési és terhelési tilalom átjegyzésére egy másik lakáscélú ingatlanra. A visszafizetési kötelezettség a szerződés megkötésétől számított egy éves (legfeljebb egy évvel meghosszabbítható) felfüggesztésére a Kr. alapján akkor köteles a lakás fekvése szerinti önkormányzat jegyzője, ha a lakásigényt a lakás cseréjével, másik lakás építésével vagy vásárlásával elégítik ki.
A visszafizetés felfüggesztése, az ingatlan tehermentesítése – a tehermentesítéshez szükséges jognyilatkozat beszerzése – és maga az átjegyzés eleve egy olyan speciális sokszereplős, összetett eljárás, amely az egyéni és az állami érdekek összehangolását, a kérelmező és az egyes szervek közötti magas fokú együttműködést igényel. A hatályos szabályozás szerint első lépésben a tulajdonosnak be kell fizetnie a megjelölt kincstári letéti számlára az igénybe vett támogatások teljes összegét, amint ez megtörténik, a kincstár a támogatással épített, vásárolt, felújított lakást tehermentesíti. A tulajdonosnak így lehetősége nyílik – a visszafizetés felfüggesztésének határideje alatt – az ingatlant megfelelően értékesíteni, majd az új lakás megszerzésének hitelt érdemlő igazolása esetén a jegyző határozatban intézkedik a felfüggesztés megszüntetéséről és megállapítja a kifizetendő összeget, valamint intézkedik a terheknek az új lakásra történő bejegyeztetése iránt. Utolsó lépésként a kincstár a tudomásszerzéstől számított 15 napon belül a tulajdonos által megjelölt bankszámlára átutalja a jegyzői határozatban megjelölt összeget, illetve kisebb értékű lakás vásárlása esetén annak megfelelő, arányos részét [Kr. 21. § (5) bekezdés].
A fent ismertetett szabályokból látható, hogy a kincstári jognyilatkozat megadása (állami jelzálogjog átjegyzése, az elidegenítési és terhelési tilalom feloldása) egyrészt egy nagyobb eljárás nélkülözhetetlen részeleme, másrészt az eljárás jellegét tekintve sokkal közelebb áll egy közigazgatási engedélyezési eljáráshoz, mint a polgári jogon alapuló két (közel) azonos jogi pozícióban lévő fél közötti megállapodáson. Nem értek egyet a Magyar Államkincstár elnökének azon állításával, hogy a kérelmező tulajdonos és az állam nevében eljáró kincstár között tisztán polgári jogi jogviszony áll fenn. Önmagában az, hogy a jelzálogjog és az ingatlannal összefüggő elidegenítési és terhelési tilalom polgári jogi intézmények, nem tekinthető elégséges indoknak. Az eljárás érdemi elemeit vizsgálva megállapítható, hogy tartalma alapján kvázi közigazgatási eljárásnak minősíthető: a „felek” között még elvben sincsen mellérendeltség, tömeges, formális jellegű, a jogszabályban előírt feltételek ellenőrzésére és azok meglétének igazolására szorítkozó, a mérlegelési jogkörtől abszolúte mentes eljárásokról van szó.
A Kr. 44. § (1) bekezdése rögzíti, hogy az e rendeletből eredő valamennyi polgári jogi jogviszonyban a Magyar Államot a kincstár képviseli, a VIII. fejezet kivételével. A VIII. fejezettel kapcsolatos polgári jogviszonyban a Magyar Államot a miniszter képviseli. A 44. § (2) bekezdése szerint pedig a kincstár, valamint az önkormányzat jegyzőjének az e rendeletben szabályozott hatósági eljárására a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvényt (Ket.) kell alkalmazni. Nem minősül hatósági eljárásnak a 18. § (8) bekezdésében szabályozott ellenőrzés.
A jogszabályi rendelkezések nyelvtani és logikai értelmezése alapján 2008. január 1-jétől a tehermentesítés iránt indult eljárásban (Kr. 21. §) a kincstárnak a Ket. szabályait kell alkalmaznia. A pénzügyminiszter, illetőleg a MÁK elnökének jogi álláspontja azért sem lehet megalapozott, mivel a Kr. egyes számot, nem többes számot használ („eljárásra”), azaz valamennyi a rendeletben szereplő eljárás tekintetében irányadó. A kivételt a Kr. szerint csak és kizárólag a 18. § (8) bekezdésében szabályozott ellenőrzés jelenti. A két bekezdés együttesen nem értelmezhető úgy, hogy az (1) bekezdésben foglaltak a (2) bekezdésben meghatározottak alóli kivételt jelentenek. Pusztán az a tény, hogy a jogalkotó a kincstárt – illetve a minisztert – jelölte ki a rendelet vonatkozásában a Magyar Állam képviselőjeként, nem vonja maga után automatikusan, hogy bizonyos a rendeletben szabályozott „tisztán polgári jellegű ügyekben” a Ket. nem alkalmazható, éppen ellenkezőleg: a Kr. alapján egyértelműen a Ket. szabályait kell alkalmazni. Fenntartom továbbá azt az OBH 1672/2008. számú ügyben részletesebben kifejtett jogi álláspontomat, amely szerint a Ket. 13. § (1) bekezdése alapján sem állítható, hogy a kincstári jognyilatkozat megadása ne volna közigazgatási hatósági ügy, tekintve, hogy sem törvény – sőt más jogszabály sem – tartalmaz eltérő rendelkezést.
Mindezek alapján a Magyar Államkincstár elnökének, valamint a pénzügyminiszternek a jogszabály-értelmezés alapvető szabályainak ellentmondó értelmezése önkényes, amely már önmagában alkalmas arra, hogy a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozzon. Mindemellett a MÁK elnökének és a pénzügyminiszternek azon jogértelmezése, amelyben nem ismerik el, hogy a Kr. 20. § (5) bekezdésében szabályozott eljárásra vonatkoznak a közigazgatási eljárás szabályai – a Ket.-ben foglalt garanciális szabályok (így különösen eljárási határidők, a döntési kényszer és a közigazgatás hallgatásával szembeni fellépési lehetőség) kizárásával – a tisztességes eljáráshoz való joggal, valamint – a jogorvoslatra vonatkozó szabályok félretételével – a jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásságot okoznak. 
Hangsúlyozandó emellett, hogy az elnök válasza szerint a kincstári gyakorlat – praktikus és ügyfélbarát megfontolásokból – indirekt módon részben a Ket. szabályait alkalmazza, a törvénybe foglalt egyes garanciákra tekintettel van. A kapott tájékoztatás szerint a kincstári jognyilatkozat-tétellel összefüggésben a belső eljárásrend – egyfajta „árnyék Ket.-ként” – előírásokat tartalmaz az elintézési határidő, valamint a jogorvoslat vonatkozásában: eszerint a MÁK Központ Államháztartási Összefoglaló Főosztály Lakástámogatási Osztálya jár el kvázi másodfokon.
Bármennyire is méltányolható a kincstári szervek az alapjogok érvényesülését egyébként elősegítő gyakorlata, megállapítható, hogy nem tekinthető elégséges garanciának az, ha a Kr. 21. § (5) bekezdésében meghatározott eljárással összefüggő kérdések a Ket. szabályainak félretételével a – sem jogszabálynak, sem állami irányításnak nem minősülő – nem nyilvános, csak a kincstári szervekre nézve kötelező elnöki utasításban került szabályozásra. A szabályozási szint elégtelensége, valamint az abból adódó kiszámíthatatlanság, a közigazgatási eljárási garanciák nem teljes, hanem csak válogatásszerű, részbeni alkalmazása az ügyfelek tisztességes eljáráshoz való jogának, valamint a jogorvoslathoz való jogának sérelmét okozza a követett kincstári gyakorlat, illetve a MÁK központnak és a regionális szerveinek eljárása tekintetében.
A fent kifejtett indokok alapján a kincstári szervek eljárására 2008. január 1-jei hatállyal a Ket. szabályait kellett volna alkalmazni, a törvény 33. § (1) és (5) bekezdése szerint pedig az érdemi határozatot a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező szervhez, azaz a kincstárhoz történő megérkezése napjától számított harminc napon belül kell meghozni. (A Ket. szerint ennél rövidebb határidőt bármely jogszabály, hosszabbat pedig törvény vagy kormányrendelet állapíthat meg.) Az eljárás elhúzódásából, az eljárási határidő megtartásával kapcsolatosan az alkotmánybírósági, valamint az ombudsmani gyakorlat a következőképpen összegezhető.
Az Alkotmánybíróság már működésének kezdetén megállapította, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.5
Az Alkotmánybíróság a jogbiztonság elengedhetetlen követelményének minősítette, hogy a jogalkalmazói magatartás előre kiszámítható legyen. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a közigazgatási eljárásban az ügyintézési határidők betartásának garanciális jelentősége van. A jogbiztonság elengedhetetlen követelménye, hogy a jogalkalmazói magatartás – adott esetben: az államigazgatás és az önkormányzat döntési feladat- és hatáskörébe tartozó ügy törvényi szabályozás szerinti elintézésének időtartama – előre kiszámítható legyen. Az ügyfél közigazgatási határozathozatalra vonatkozó joga nem tehető függővé attól, hogy a közigazgatási szerv milyen időpontban hajlandó dönteni a hatáskörébe utalt ügyben. A közigazgatásnak ugyanis alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét gyakorolja, azaz illetékességi területén a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon.
Az AB kiemelte, hogy a közigazgatási eljárás nem nélkülözheti a kötelező ügyintézési határidőket. Az ügyfél ugyanis nem építkezhet, nem vállalkozhat, kereskedelmi tevékenységet nem végezhet, gépjárművet nem vezethet (a felsorolást hosszan lehetne még folytatni) hatósági engedély nélkül. A kérelmező kénytelen tehát – beadványa jogszerű elbírálása érdekében – a hatósághoz fordulni. Az eljárásban az ügyfél nincs mellérendeltségi pozícióban a közhatalmat gyakorló közigazgatási szervvel, s csupán annyi eljárási joga van, amennyit számára az eljárási jogszabályok kifejezetten biztosítanak.6
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának 2008-as tevékenységét bemutató beszámolóban utaltam arra, hogy az eljárás elhúzódásával összefüggő visszásságok bár nem túl gyakran, de az ügytípusok igen széles körében tapasztalhatók. Előfordultak ilyen esetek a közigazgatási hivatalok, a rendőrség, az államkincstár igazgatóságai, az állami adóhatóság, illetve egyes jegyzők eljárása során. Az eljárás késedelme egyes esetekben pusztán az eljáró hatóság látszólag konkrét ok nélküli vontatott ügymenetére vezethető vissza, más esetben valamilyen egyéb eljárási hibával összefüggésben merült fel.7 
Megállapítható, hogy szigorúan formai értelemben a Magyar Államkincstár Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságának eljárásával kapcsolatban merült fel a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásság: a jognyilatkozat megtételével kapcsolatos kérelmek ügyében csak több, esetenként 3-4 hónap elteltével született döntés. A helyszíni ellenőrzés alapján és a megkeresésekre adott válaszokból azonban egyértelművé vált, hogy a korábbiakhoz képest sokszoros határidő-túllépések és az eljárások elhúzódása nem elsősorban a MÁK, illetve a regionális igazgatóság által elkövetett hibákkal, mulasztásokkal, hanem más, a vizsgált szerveken kívüli okokkal, más szervek eljárásával, mulasztásaival hozhatóak összefüggésbe. Mindezeket figyelembe véve szükségesnek tartottam részleteiben vizsgálni és áttekinteni a KVI és a MÁK közötti feladatátadás-átvétel folyamatát, valamint a szervek felügyeletét ellátó Pénzügyminisztérium tevékenységét.

III. Lényeges felhívni a figyelmet arra, hogy egy adott állapot szerinti jogosultságok és kötelezettségek rendszere alapvetően befolyásolja az érintettek magatartását, alapját képezik a jövőre vonatkozó döntéseiknek, a rövidebb-hosszabb távú tervezésnek. A változó gazdasági helyzetnek, a teherbíró képességének megfelelően az állam a támogatások igénybevételét szigoríthatja, csökkentheti, a támogatások rendszerét módosíthatja, átszervezheti. A jogvédelmi szint biztosítása a jogállamiságból eredő jogbiztonság, a kiszámíthatóság, az előreláthatóság és a viszonylagos stabilitás követelményét fogalmazza meg. A jogvédelmi szint biztosításával, ezen belül az ún. bizalomvédelemmel összefüggő kötelezettségek körében nem csupán az alkotmányos jogok, hanem a törvényhozás által biztosított jogosultságoknak (az Alkotmány alatti dimenzió) – így a lakástámogatások igénybevételének – védelméről is szó van.8.
Az Alkotmánybíróság gyakorlatában – az AB hatásköréből következően – az állam bizalomvédelemmel összefüggő kötelezettségeit a jogalkotásban, a jogszabályok változástatása kapcsán fejtette ki.9 Az alapvető alkotmányi követelmények közé sorolható a megfelelő felkészülési idő biztosítását, a fokozatosság és az azonnali hatályú jogelvonás tilalma. A vizsgálatommal összefüggésben rá kell mutatnom azonban arra, hogy a jogbiztonságnak és a bizalomvédelemnek, mint alkotmányos kötelezettségeknek jelentős szerepe van a jogalkalmazás során, az állami hatósági-szolgáltató szervezetrendszer alakítása, átszervezése vonatkozásában. Az ügyfél a hatóságtól joggal várja el, hogy kérelme ügyében a megfelelő, jogszabályok által előírt határidőben döntsenek: a szervezet átalakításokat ezért – különösen, ha jelentős számú ügyet, eljárást érintenek – a lehető legnagyobb körültekintéssel hajtsák végre, úgy, hogy ez ügyének eldöntési folyamatára nem gyakoroljanak számottevő hatást. 
Nem lehet figyelmen kívül hagyni azt sem, hogy a lakáscélú állami támogatás más ingatlanra történő átjegyzése idején az ügyfelek kiszolgáltatott helyzetben vannak, ezzel szemben az államcél védelme több szempontból is biztosított, ezt szolgálja különösen az elidegenítési és terhelési tilalom intézménye. Következésképp a hatósági eljáráshoz fűződő jogi garanciák meglétének és működésének különös jelentősége van. Az eljárások több hónapos elhúzódása miatt számos, a kérelme gyors, legfeljebb néhány hetes elbírálásában alappal és joggal bízó panaszosnak jelentős anyagi vesztesége keletkezett (kötbér, foglaló elvesztése, albérlet fizetése).
Az üggyel összefüggésben nem kerülhető meg, ezért vizsgáltam azt, hogy a 2008. január 1-e előtt hatályos szabályozás alapján a Kincstári Vagyoni Igazgatóság eljárására nézve milyen megállapítások tehetőek. A Kr. 2007. december 31-éig hatályos szövege (44. §) nem tartalmazta, hogy a KVI eljárására a Ket. szabályait kellene alkalmazni (ezt csak a jegyzővel kapcsolatban használta expressis verbis), csak annyit, hogy az e rendeletből eredő valamennyi polgári jogi jogviszonyban a Magyar Államot a Kincstári Vagyoni Igazgatóság képviseli.
A jogi háttér alaposabb áttekintése után megállapítható, hogy nem állja meg a helyét a pénzügyminiszter azon állítása, hogy 2007 novemberében és decemberében a KVI lakáscélú állami támogatások átjegyzésével kapcsolatos jognyilatkozatok megadásával összefüggő eljárásaira eleve és alapvetően nem vonatkozhattak a közigazgatási eljárás szabályai.
Az Áht. 2007. szeptember 24-éig hatályos 109/C. § (6) bekezdése szerint a kincstári vagyon kezeléséért felelős szervnek a kincstári vagyonnal kapcsolatos tulajdonosi jogosítványok gyakorlása körében végzett eljárása nem minősül közigazgatási hatósági eljárásnak.
Meglátásom szerint önmagában alkotmányos aggályokat vet fel az, hogy – lényegét tekintve – nem volt a KVI jogállására és működésére nézve általános szabály 2007. szeptember 24. és a KVI megszűnése, azaz 2007. december 31-e között, mivel az Áht. valamennyi, a KVI-re vonatkozó rendelkezést – köztük az idézett 109/C. § (6) bekezdését – az állami vagyonról szóló 2007. évi CVI. törvény (Vtv.) 2007. szeptember 24-ével hatályon kívül helyezte.
A II. pontban már vázolt logikát követve 2007 októberétől a KVI szerveinek is elvben a közigazgatási eljárás szabályai szerint kellett volna eljárniuk, hiszen nem volt olyan „eltérő törvényi rendelkezés”, amely alapján a Ket. 13. § (1) bekezdésre tekintettel a KVI lakáscélú állami támogatás átjegyzésével összefüggő jognyilatkozat-tétel nem minősült volna közigazgatási hatósági ügynek. Önmagában tehát az, hogy a KVI, mint a Magyar Állam képviselője került a Kr.-ben megjelölésre, még nem jelenti automatikusan a polgári jogi szabályok alkalmazásának kötelezettségét. A törvény érdemi indokolásának hiányában nem állapítható meg egyértelműen a jogalkotói szándék, vagyis hogy a hatályon kívül helyezésre jogtechnikai hiba folytán, vagy éppen azzal a céllal került sor, hogy a számos kötelezettséggel járó hatósági garanciák érvényesülésére ne egyik napról a másikra kerüljön sor.
Függetlenül azonban attól a kérdéstől, hogy a Ket. szabályai vonatkoztak-e ténylegesen a KVI szerveinek eljárására vagy sem, vizsgálandó az, hogy a KVI a szerv megszüntetése és a feladat-átadással összefüggésben követett-e el hibákat és mulasztásokat, amelyek továbbgyűrűzve kihatottak, előidézték a későbbi kincstári eljárások elhúzódását. Valamennyi vizsgált panasz esetében ugyanis az eljárás a KVI Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságánál indult, a kérelmek később kerültek csak át a MÁK Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságához.
A kapott tájékoztatás alapján a KVI számos mulasztása vezetett a II. fejezetben részletesen elemzett visszásság kialakulásához, legfőképpen és mindenekelőtt az, hogy 2007 novemberében – két hónappal a megszűnés előtt – a fővárosban és a közép-magyarországi régióban egyszerűen leállította az ügyfélforgalmat. Ennek következtében a KVI-nél egyrészt jelentős számú iktatás nélküli ügy halmozódott fel, másrészt azok az ügyfelek, akikhez eljutott a leállásról és a hatáskör-átadásról szóló tájékoztatás, januárban és februárban tömegesen fordultak a kincstár regionális szerveihez. Mindemellett a feladatátadással kapcsolatos megbeszéléseken a KVI a lakáscélú állami támogatással összefüggő eljárások gyakorlatának több vonatkozásban is félretájékoztatta a MÁK-ot, így különösen a ténylegesen foglalkoztatottak számáról megtévesztő tájékoztatást adott. 
Megállapítható, hogy a Kincstári Vagyoni Igazgatóság eljárása során a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, és közvetve a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
A Kincstári Vagyoni Igazgatóság mulasztásai mellett vizsgáltam, hogy a pénzügyminisztert alapítóként, valamint a KVI és a MÁK irányító szerveként terheli-e felelősség a visszás jogi helyzet kialakulásában. A Vtv. 61. § (1) bekezdése rendelkezik arról, hogy a pénzügyminiszter, mint alapító a KVI megszüntetése érdekében megteszi az Áht. 91/A. §-ában előírt intézkedéseket. A 2008. december 31-éig hatályos Áht. 91/A. § (2) és (3) bekezdése szerint a miniszter által alapított központi költségvetési szerv esetén az alapító a költségvetési szerv megszüntetésével egyidejűleg kijelöli vagy a megszüntetés időpontjáig megalapítja azt a szervezetet, amely a megszűnő költségvetési szerv feladatait a továbbiakban ellátja. A megszüntetést megelőzően kezdeményezi, vagy kiadja azt a jogszabályt, amely tartalmazza a jogutódlással kapcsolatos rendelkezéseket, továbbá, amely biztosítja, hogy a megszüntetett szerv hatósági feladatai zökkenőmentesen és folyamatosan elláthatóak legyenek. 
A vizsgált a lakáscélú állami támogatások, azon belül az átjegyzéssel összefüggő jognyilatkozat-adási eljárás vonatkozásában – ahogyan arra a pénzügyminiszter is hivatkozik – a Vtv. tartalmazta az alapvető szabályokat, így különösen kijelölte a feladat további ellátására a kincstárt. Ennek megfelelően a miniszter esetében direkt jogalkotási kötelezettség valóban nem állapítható meg. A költségvetési szervek megszüntetésére, a közfeladat ellátásra, a feladat átadás-átvételére vonatkozó legfontosabb kötelezettség – ahogy ez a törvényben is kiemelten szerepel – abban áll, hogy a feladatellátás zökkenőmentes és folyamatos legyen. Az abszolút zökkenőmentes átszervezés, alakítás-megszüntetés nem képzelhető ugyan el, minden ilyen folyamat kisebb-nagyobb csúszásokkal, hibákkal, szervezési nehézségekkel jár, ettől függetlenül a zavartalan működés olyan minőség, amelynek elérésére minden esetben konkrét lépésekkel törekedni kell.
Az államot az átszervezések lebonyolítása során ugyanis egyfajta eredményfelelősség terheli: a miniszternek (vagy adott esetben a Kormánynak) alapítóként felügyelnie kell a feladat- és hatáskör átadását-átvételét annak érdekében, hogy a zökkenőmentes és folyamatos feladatellátás ne kerüljön veszélybe. Az alapító kötelezettsége tehát csak részben jogalkotási (a feltételrendszer és jogi háttér megteremtése), részben ugyanis koordinációs-ellenőrző jellegű (maga a lebonyolítás, a szervek közötti együttműködés felügyelete). 
A pénzügyminiszter válasza alapján megállapítható, hogy a szoros értelemben vett általánosan megfogalmazott törvényi kötelezettséget alapvetően teljesítette. Kérdéses ugyanakkor, hogy koordinációs-ellenőrző eljárása adott helyzetben elégséges volt-e az eredmény, a zökkenőmentes feladatellátás hatékony biztosítása szempontjából. A miniszternek a feladatátadással és átvétellel járó feladatok tényleges végrehajtását, a két irányítása alá tartozó szerv közötti tárgyalásokat, együttműködést nyomon kellett volna követnie. A megfelelő figyelem mellett, a kapott jelzés alapján észlelnie kellett volna azt, hogy KVI idő előtti leállította a fővárosi ügyfélforgalmat, és megfelelően be kellett volna avatkoznia. A MÁK elnökétől kapott tájékoztatás szerint a fővárosi ügyfélforgalom leállításának ténye egyenesen a KVI honlapján szerepelt, következésképp nem tartom elfogadhatónak azt választ, hogy a szervet irányító miniszternek erről a leállításról nem volt tudomása.
A tényállásban kiemeltek, valamint a beálló következmények alapján a pénzügyminiszter, mint alapító és a feladatátadás-átvételért az állami vagyonról szóló törvény alapján külön is felelős szerv nem látta el kellő módon a törvényben meghatározott feladatát, ezzel összefüggésben felelősség terheli a jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásság kialakulásában. 
A feladatátadás-átvétel megszervezése és lebonyolítása – ahogyan arra már korábban utaltam – az érintett szervek és az alapító/irányító tárca magas szintű együttműködését igényli. Tekintettel arra, hogy a KVI-nek valamennyi résztvevő által tudottan nem volt az ügyiratok követését célzó egységes ügyviteli, informatikai rendszere, a feladatátadással összefüggésben nem világos számomra, hogy miért „menet közben”, 2008 tavaszán-nyarán, és nem előzetesen, még 2007 második felében került sor a rendszerek kialakítására, felállítására, sőt kipróbálására. Ugyancsak mulasztásként róható fel a feladatátadásban résztvevő szereplőknek és az irányító pénzügyminiszternek az, hogy nem történt érdemi előrelépés a humán előkészítéssel összefüggésben.
Összességében megállapítható, hogy sajnálatos módon az a pozitív és előremutató jogalkotói szándék, hogy a lakáscélú állami támogatások más ingatlanra történő „átvitelét” lehetővé tévő jognyilatkozat adására megfelelő hatósági eljárási garanciák, kiszámítható határidők mentén kerülhessen sor éppen az ellenkező hatást váltotta ki. Az eljárások tömeges és esetenként több hónapos elhúzódását, ezzel pedig a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot tovább fokozta az a tény, hogy a kincstár és a szervet irányító pénzügyminisztérium a megfelelő konzekvenciák levonása helyett a kormányrendelet szabályainak alapjogsértő átértelmezésével, a garanciális szabályok kiüresítésével – ennek részeként az eljárási határidők tagadásával – kívánt védekezni, ez az állami magatartás nem összeegyeztethető a demokratikus jogállamiság támasztotta követelményekkel.
Vizsgálatom ideje alatt a költségvetési szervek alapítására, megszüntetésére és átalakításra vonatkozó szabályok megváltoztak, egy új törvényben kerültek rögzítésre. A költségvetési szervek jogállásáról és gazdálkodásáról szóló 2008. évi CV. törvény 13. § (1) és (2) bekezdése arról rendelkezik, hogy az átalakításról, megszüntetésről – az alapításnak megfelelően – jogszabályban vagy határozatban kell rendelkezni, melyet legalább negyvenöt nappal az átalakítás, megszüntetés kérelmezett napja előtt ki kell hirdetni (közzé kell tenni). A jogszabályban rendelkezni kell a megszűnő költségvetési szerv valamennyi közfeladatának jövőbeni ellátásáról, valamint valamennyi jogáról és kötelezettségéről, ideértve a szerv vagyoni jogait és előirányzatait is. A törvény 13. § (6) bekezdése szerint a megszűnő költségvetési szerv átalakításáról, megszüntetéséről rendelkező jogszabályban megjelölt jogutódja – a megszűnés napjára vonatkozóan – a számviteli jogszabályok szerinti beszámoló, valamint külön jogszabályok szerinti egyéb dokumentumok elkészítésére kötelezett.
Az új törvény nem rögzíti ugyan azt a kötelezettséget, hogy a megszüntetést-átalakítást levezénylő alapító szervnek biztosítania kell azt, hogy a megszüntetett szerv hatósági feladatai zökkenőmentesen és folyamatosan elláthatóak legyenek. Megállapítható azonban, hogy a zökkenőmentes és folyamatos feladatellátás biztosításának követelménye nem egyszerűen egy adott törvényből, hanem az Alkotmány demokratikus jogállamiságot rögzítő rendelkezéséből, a jogbiztonság követelményéből, az állami „bizalomvédelmi” kötelezettségből következik.
A korábbiakhoz képest új lehetőség azonban, hogy a törvény 13. § (8) bekezdése értelmében az alapító szerv – az államháztartásért felelős miniszter előzetes egyetértésével – az átalakító vagy a megszüntető okiratban az eljárás végrehajtásának segítésére a Kormány irányítása alá tartozó költségvetési szervhez átalakítási, illetve megszüntetési biztost rendelhet ki. Az átalakítási, illetve a megszüntetési biztosra vonatkozó részletes szabályokat az államháztartás működési rendjéről szóló 217/1998. (XII. 30.) Korm. rendelet határozza meg. Az átalakítási, megszüntetési biztos intézménye álláspontom szerint alkalmas lehet arra, hogy az állampolgárok jelentős körét érintő hatósági feladatokat ellátó szervek átalakítása (például hatósági hatáskör átadása-átvétele) során a zavartalan és folyamatos feladatellátás garanciájául szolgálhasson.
A feladatátadás átvétel többszereplős eljárási rendszerében az együttműködési kötelezettségen túl a megfelelő jogalkalmazási, feladat ellátási tevékenység kialakítása, a hátralék minél hatékonyabb felszámolása a kincstár regionális igazgatóságait terhelte. 
Vizsgálatom fókuszában – a panaszügyekben való érintettségére tekintettel – a MÁK Közép-magyarországi Regionális Igazgatóságának eljárása állt, mely szerv feladatátvétellel összefüggő tevékenységének helyszíni vizsgálatakor megállapítottam, hogy a hatékony, gyors, zökkenőmentes és folyamatos ügyintézésre vonatkozó törvényi előírásnak a legteljesebb mértékben igyekeztek eleget tenni. A tetemes ügyterhet rendkívüli munkavégzés elrendelésével, az ügyfélszolgálat munkaidejének meghosszabbításával, az ügyintézési metodika átalakításával igyekeztek csökkenteni, valamint az ügyintézésre nyitva álló határidőt megtartani.
Tekintettel az eljárás állampolgárokat érintő jelentős anyagi vonzatára, valamint az állampolgárok kiszolgáltatott helyzetére, a szervek kooperációjában, de különösen az állampolgárok tekintetében a kiszámíthatóság érdekében teljeskörűen, ellentmondásmentesen és naprakészen fokozottan érvényesülnie kellett a szervek külső tájékoztatási kötelezettségnek. A lefolytatott vizsgálatom során különösen szembetűnővé vált az átszervezéssel, a hatáskör átadás-átvétellel kapcsolatos tájékoztatási hiányosság, mulasztás: ez pedig különösen igaz volt 2007 utolsó és 2008 első hónapjaira.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása, megszüntetése és jövőbeni és megelőzése érdekében,
1. az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem a Magyar Államkincstár elnökénél, hogy a lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendeletben szabályozott valamennyi, a jogszabályi kivételek közt meg nem határozott eljárása – különösen a rendelet 21. § (5) bekezdésében szereplő eljárás – tekintetében késedelem nélkül és maradéktalanul alkalmazza a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) rendelkezéseit, az ezzel ellentétes belső utasításait pedig ennek megfelelően módosítsa.
2. az Obtv. 25. §-a alapján javaslom a Kormánynak, hogy – az államháztartás működési rendjéről szóló 217/1198. (XII. 30.) Korm. rendelet megfelelő módosításával – az átalakítási (megszüntetési) biztos kinevezése kötelező legyen valamennyi olyan szervezet átalakítása (megszüntetése) során, amely a hatósági feladat vagy közszolgáltatás ellátását keresztül az állampolgárok széles körét, alapvető jogok gyakorolhatóságát érinti.
3. az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján felkérem a pénzügyminisztert, hogy
a./ minden rendelkezésére álló jogi eszközzel biztosítsa a zökkenőmentes és folyamatos feladatellátást valamennyi olyan szervezet átalakítása (megszüntetése) során, amely a hatósági feladat vagy közszolgáltatás ellátásán keresztül az állampolgárok széles körét, alapvető jogainak gyakorolhatóságát érinti,

b./ fokozottan felügyelje, hogy az irányítása alá tartozó szervek az átalakítással (megszüntetéssel) összefüggő tájékoztatási kötelezettségnek eleget tegyenek, és ügyfeleik egyértelmű, naprakész és folyamatosan hozzáférhető információkat kapjanak.

Budapest, 2009. július 7.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1. OBH 3693/2004. számú ügy (2005. május 31.)
2 A teljesség igénye nélkül: OBH 3693/2004; OBH 4549/2003; OBH 5249/2001; OBH 1149/2001; OBH 4073/1999; OBH 3903/1999; OBH 3700/1999; OBH 3014/1999; OBH 1156/1998; OBH 168/1998; OBH 8618/1997; OBH 5198/1997; OBH 4822/1997; OBH 4261/1997; OBH 1749/1996; OBH 1578/1995; OBH 6/1995; OBH 5/1995; OBH 3693/2004. OBH 1286/2004; OBH 3188/2004; OBH 4478/2004; OBH 4494/2004; OBH 4655/2004; OBH 5295/2004; OBH 5688/2004; OBH 6357/2004; OBH 1550/2005; OBH 1939/2005; OBH 1981/2005; OBH 2046/2005; OBH 2074/2005; OBH 2114/2005; OBH 2382/2005; OBH 2389/2005; OBH 2454/2005; OBH 3089/2005; OBH 3317/2005; OBH 4482/2005; OBH 1052/2005; OBH 4281/2004; OBH 3693/2004; OBH 4549/2003; OBH 2313/2003; OBH 1393/2003; OBH 5249/2001.
3. 64/1993. (XII. 22.) AB határozat, 
4. 42/2000. (XI. 8.) AB határozat, 
5. 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.
6. 72/1995. (XII. 15.) AB határozat, ABH 1995, 351, 353-357.
7. Beszámoló az állampolgári jogok országgyűlési biztosának tevékenységéről, 2008. 119-120. o.
8. Lásd Balogh Zsolt – Holló András – Kukorelli István – Sári János: Az Alkotmány magyarázata. KJK Kerszöv. Jogi és Üzleti Kiadó, Budapest, 2003. 110-111. o.
9. Lásd 44/1995. (VI. 30.) AB határozat, 56/1995. (IX. 15.) AB határozat.